ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року 
м. Київ
Справа №  876/49/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ткаченко Н.Г. - головуючого, Жукова С.В., Огородніка К.М.

за участю секретаря судового засідання Громак В.О.

за участю представників: АТ КБ  «ПриватБанк» - Колодочки П. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції (через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська) апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
на ухвалу    Центрального апеляційного господарського суду від 03.09.2020
у справі № 876/49/20
за заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»        
про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 25.06.2020 
у третейській справі № 19/2020
за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
до Фізичної особи-підприємця Пачковського Андрія Орестовича
про стягнення заборгованості в розмірі 39 664,96 грн,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Центрального апеляційного господарського суду із заявою про видачу  наказу на примусове виконання рішення третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 25.06.2020 у справі № 19/2020. 

В обґрунтування заяви зазначено, що відповідач не виконує добровільно рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 25.06.2020, яким з фізичної особи-підприємця Пачковського А. О. на користь   АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за договором від 02.08.2020 в розмірі 39 664,96 грн, а також третейський збір за подання позовної заяви у розмірі 1 360 грн.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.09.2020 (суддя            Дармін М. О.) відмовлено у задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк» про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 25.06.2020 у справі № 19/2020.

Ухвала мотивована тим, що справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду, у зв`язку з тим, що наявні у матеріалах справи «Умови та правила надання банківських послуг», в яких міститься третейське застереження, не можуть вважатись частиною укладеного між сторонами договору, оскільки  АТ КБ «ПриватБанк» не довело, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг» відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг», а також те, що вказаний документ взагалі містив умови, зокрема, й щодо третейського застереження.

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 03.09.2020 у справі № 876/49/20 та постановити нову, якою заяву АТ КБ «ПриватБанк» про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 25.06.2020 у справі № 19/2020 задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, оскільки Центральний апеляційний господарський суд всупереч вимогам ст. 56 Закону України "Про третейські суди" та ст. 355 ГПК України фактично здійснив оцінку законності та обґрунтованості рішення третейського суду. Скаржник зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що підписавши відповідну заяву відповідач погодився та із запропонованими банком Умовами та правилами надання банківських послуг, що розміщені на сайті банку. Крім того, АТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що, на його думку, Центральний апеляційний господарський суд грубо порушив принципи змагальності сторін, об`єктивності та неупередженості суду, спростувавши доводи позивача за відсутності обґрунтованих заперечень відповідача.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., пояснення представника                                                        АТ КБ «Приватбанк», перевіривши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 55 Закону України «Про третейські суди» визначено, що рішення третейського суду виконуються зобов`язаною стороною добровільно, в порядку та строки, що встановлені в рішенні. Якщо в рішенні строк його виконання не встановлений, рішення підлягає негайному виконанню.

За змістом ч. 1 ст. 56 Закону України «Про третейські суди» заява про видачу виконавчого документа може бути подана до компетентного суду протягом трьох років з дня прийняття рішення третейським судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 354 ГПК України при розгляді справи в судовому засіданні господарський суд встановлює наявність чи відсутність підстав для відмови у видачі наказу на примусове виконання рішення третейського суду, передбачених    статтею 355 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 355 ГПК України суд відмовляє у видачі наказу на примусове виконання рішення третейського суду, якщо: 1) на день ухвалення рішення за заявою про видачу наказу рішення третейського суду скасовано судом; 2) справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 3) пропущено встановлений строк для звернення за видачею наказу, а причини його пропуску не визнані господарським судом поважними; 4) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 5) третейська угода визнана недійсною; 6) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 7) рішення третейського суду містить способи захисту прав та охоронюваних інтересів, не передбачені законом; 8) постійно діючий третейський суд не надав на вимогу господарського суду відповідну справу; 9) третейський суд вирішив питання про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

Норма аналогічного змісту визначена і в ч. 6 ст. 56 Закону України «Про третейські суди». 

Отже, при розгляді заяви про видачу виконавчого документа господарський суд не здійснює оцінки законності і обґрунтованості рішення третейського суду в цілому, а лише встановлює відсутність або наявність підстав для відмови у задоволенні заяви про видачу виконавчого документа.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20.07.2006 в справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду    за угодою сторін    може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього    Закону.

У п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про третейські суди» визначено, що третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4- 6 ст. 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

В п. 2 ч. 4 ст. 353 ГПК України визначено, що оригінал третейської угоди або належним чином завірена її копія додається до заяви про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 25.06.2020 задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» до фізичної особи-підприємця Пачковського А. О. про стягнення заборгованості у розмірі 39 664,96 грн та стягнено з фізичної особи-підприємця Пачковського А.О. на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором від 02.08.2020 в розмірі 39 664,96 грн, а також третейський збір за подання позовної заяви у розмірі 1 360 грн.

Звертаючись у серпні 2020 року до Центрального апеляційного господарського суду із заявою про видачу наказу на виконання зазначеного рішення третейського суду,  АТ КБ «ПриватБанк» до  заяви, крім відповідного рішення третейського суду додало, зокрема, копію заяви про відкриття поточного рахунку від 12.08.2012 та витяг із розміщених на сайті банку «Умов та правил надання банківських послуг», які, як зазначає заявник, в сукупності складають договір      № Б/Н від 12.08.2012, що містить третейське застереження.

Згідно з п. 1.1.7.30. витягу з "Умов та правил надання банківських послуг" сторони домовилися, що всі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з даного договору та інших договорів між банком та клієнтом або у зв`язку з ними, в тому числі що стосуються їх виконання, порушення, припинення або визнання дійсними, підлягають вирішенню в одному із зазначених судів (за вибором сторони, яка ініціює звернення до суду): постійно діючий третейський суд при Асоціації «Дніпропетровський банківський союз»; постійно діючий третейський суд при Асоціації «Юридичні компанії України»; суд загальної юрисдикції.

У підписаній фізичною особою-підприємцем Пачковським А. О. заяві про відкриття поточного рахунку від 12.08.2012 зазначено, що підписавши цю заяву, фізична особа-підприємець Пачковський А. О. погоджується із Умовами та правилами надання банківських послуг, у тому числі з Умовами і правилами обслуговування за розрахунковими картками (розміщені на сайті банку http://www.privatbank.ua, https://client-bank.privatbank.ua), тарифами банку, які разом з цією заявою та зразками підписів відбитка печатки складають договір банківського обслуговування.

Разом з тим, додані до заяви АТ КБ «ПриватБанк» "Умови та правила надання банківських послуг" підпису відповідача не містять.

За приписами ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Положеннями ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Як правильно встановив суд першої інстанції, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про відкриття поточного рахунку, а також те, що вказаний документ станом на дату підписання заяви про відкриття поточного рахунку від 12.08.2012 взагалі містив умови, зокрема, й щодо третейського застереження.

Крім того, роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в «Умови та правила надання банківських послуг». Зазначене узгоджується із правовою позицією, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.

Наявність між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди`України, є першочерговою, обов`язковою та безумовною підставою для віднесення справи до підвідомчості третейських судів, а відсутність такої угоди між сторонами спору, як і непідтвердження її укладення, виключає можливість розгляду такої спору третейським судом, тобто засвідчує непідвідомчість справи цьому суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 876/46/20.

Враховуючи наведене, Центральний апеляційний господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що сторони уклали третейську угоду, а відтак правомірно відмовив АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні заяви про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 25.06.2020 у справі № 19/2020.

Крім того, у рішенні постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 25.06.2020 зазначено про стягнення з фізичної особи-підприємця Пачковського А. О. заборгованості за договором № Б/Н від 02.08.2020, а із матеріалів третейської справи та долучених до заяви про видачу наказу на виконання рішення третейського суду документів вбачається, що свої позовні вимоги у третейській справі АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовувало невиконанням відповідачем договору № Б/Н від 12.08.2012.

Безпідставними є твердження апелянта про порушення судом першої інстанції принципів змагальності сторін, об`єктивності та неупередженості суду у цій справі, оскільки ненадання відповідачем заперечень у справі не позбавляє суд обов`язку перевірити наявність чи відсутність визначених законом підстав для відмови у задоволенні заяви про видачу виконавчого документа, в тому числі і факту укладення сторонами третейської угоди.

Інші доводи АТ КБ «ПриватБанк» зазначених висновків не спростовують та зводяться до обґрунтування вимог позивача по суті спору, що із врахуванням положень ст. 355 ГПК України не підлягає розгляду при вирішенні судом питання про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду.

Статтею 276 ГПК України    передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, з урахуванням викладеного, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що ухвала Центрального апеляційного господарського суду від 03.09.2020 прийнята відповідно до фактичних обставин, з дотриманням норм чинного законодавства і підстав для її зміни чи скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, які викладені в оскаржуваній ухвалі суду.

Оскільки суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається, судові витрати відповідно до ст.129 ГПК України покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 253, 269, 270, 276, 281-284 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 03.09.2020 у справі                          № 876/49/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий, суддя                                                                                        Ткаченко Н. Г. 
                                                                                                                                                                                                        
Судді                                                                                                                            Жуков С. В.
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                
                                                                                                                                         Огороднік К. М.