ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1696/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/4380/20 Категорія: 308010000 	Троян Т. Є. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Храпко В. Д. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       24 грудня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів : 

Храпка В.Д., 
       Вініченка Б.Б., Новікова О.М.
за участю секретаря        Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 серпня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Троян Т.Є., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення, -

                                        в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй на праві приватної власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу квартири від 07 серпня 2008 року. 
Відповідач ОСОБА_2 – її племінниця. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишилась без житла. Позивач надала згоду відповідачу ОСОБА_2 тимчасово пожити у її квартирі та на реєстрацію у даній квартирі.
Позивач надала згоду на реєстрацію у даній квартирі у зв`язку із втратою права на житло під час поділу майна та розірвання шлюбу, але за усною домовленістю це було тимчасово, на час роботи у Черкасах.
Позивач вказує, що проживає в с. Балаклея Смілянського району Черкаської області та має садибу, але через стан здоров`я та матеріальну скруту вона має намір переїхати до квартири в м. Черкаси. 
Позивач неодноразово просила ОСОБА_2 звільнити квартиру та знятися з реєстрації, проте відповідач категорично відмовлялась звільнити квартиру та взагалі перестала впускати позивача до своєї квартири та спілкуватися з нею. 
Позивач неодноразово надсилала ОСОБА_2 попередження про звільнення квартири, які були також вручені особисто останній, зокрема і в присутності громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Відповідач категорично відмовилась підписати її екземпляр попередження, про що був складений акт.
Крім того, 23 січня 2020 року аналогічне попередження було зачитано відповідачці у присутності вказаних вище громадян, від підписання якого ОСОБА_2 відмовилась. 
Також цього ж дня у присутності вище вказаних громадян ОСОБА_2 повідомила позивачу, що продала належний її матері будинок, у АДРЕСА_2 , і її мати ОСОБА_3 проживає разом з ОСОБА_2 у належній позивачу квартирі.
Позивач вказує, що постійно лікується у Першій Черкаській міській лікарні, все більше має потребу жити у своїй квартирі у м. Черкаси. Протягом життя вона заощаджувала кошти на придбання квартири у місті щоб у старості мати можливість обходити себе без сторонньої допомоги, на що витратила всі свої заощадження, проте позбавлена свого законного права користуватися власною квартирою.
Посилаючись на вищевикладене, просила усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідачів з даної квартири без надання іншого жилого приміщення.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_2 вселилася до спірної квартири в якості племінниці власниці, за згодою власника і оскільки сторони фактично не ведуть спільне господарство та не пов`язані спільним побутом, набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
В той же час, позивач не надала суду належних та допустимих доказів в обґрунтування обставин того, що самим фактом реєстрації та проживанням ОСОБА_2 та її матері ОСОБА_3 у спірній квартирі порушуються її права на вільне володіння користування чи розпорядження належною їй квартирою, оскільки сам факт наявності сервітуту у вказаних осіб не є порушенням прав позивача в силу приписів ч. 5 ст. 403 ЦК України.
Законних підстав для виселення  відповідачів  суд не знаходить, оскільки, відповідачі іншого житла не мають, за вказаною адресою ОСОБА_2 зареєстрована як за постійним місцем проживання, за згодою власника квартири.
Суд не погодився з доводами позивача та її представника, що метою продажу будинку, який належав матері відповідачки в селі Ротмистрівка Смілянського району Черкаської області було свідоме погіршення житлових умов, щоб назавжди проживати у квартирі позивача, оскільки вони спростовуються тим, що позивач надаючи згоду на реєстрацію ОСОБА_2 вже погодилась на її безстрокове проживання, яке могло бути обмежене терміном тільки у випадку укладання відповідного письмового договору (оренди, найму тощо).
Суд вважає, що відсутні законні підстави для задоволення позову, оскільки таке втручання у права відповідачів на житло не буде пропорційним та необхідним, не співрозмірне із переслідуваною метою, та таке втручання у їх право на житло є невиправданим.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду незаконним і необґрунтованим, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_1 . 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач на законних підставах набула право власності на квартиру; у передбачений законом спосіб позивач звернулася до суду за захистом своїх порушених прав; своїм проживанням у квартирі відповідачі створюють позивачу перешкоди у вільному та безперешкодному користуванні майном; відповідачі не є членами сім`ї позивача; відповідач ОСОБА_2 тривалий час ігнорує вимоги про добровільне виселення; відповідач ОСОБА_3 вселилася в квартиру позивача, як власника майна; на момент повідомлення про зобов`язання виселитися з квартири у відповідачів було житло, у яке відповідач ОСОБА_2 могла б переїхати; позивачем обраний спосіб захисту її права власності, який відповідає вимогам закону.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , вважаючи рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 серпня 2020 року обґрунтованим, ухваленим на підставі повно і всебічно з`ясованих обставинах, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, просить зазначене рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
В обґрунтування відзиву вказує, що у 2006 році позивач звернулася до неї з проханням надати їй документи ОСОБА_2 для використання у оформленні останньої директором фірм, якими керувала її дочка ОСОБА_7 . Їй була обіцяна заробітна плата. У подальшому у діяльності фірм виникли проблеми з правоохоронними органами у зв`язку з чим позивач у 2010 році притягувалась до кримінальної відповідальності та 2 роки перебувала у слідчому ізоляторі. У 2008 році у ОСОБА_2 виникли негаразди з її чоловіком, які у подальшому призвели до розлучення. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 січня 2010 року її визнано особою, що втратила право користування квартирою, у якій вона проживала разом з колишнім чоловіком. Будучи позбавленою житла позивач та її дочка запропонували купити для неї квартиру, яку ОСОБА_2 попросила оформити на тітку через погані відносини з чоловіком. У купівлю квартири були вкладені кошти фірми, в якій вона була формально оформлена директором, і за яку ОСОБА_2 розрахувалася з ОСОБА_7 , оскільки нарахована їй заробітна плата їй не сплачувалась, а йшла на повернення вартості квартири.
Відповідач зазначає, що нею був зроблений капітальний ремонт квартири. Поліпшення та ремонт в квартирі відповідач робила для себе, вкладаючи значні кошти, знаючи, що ця квартира є саме її житлом. 
Також вказує, що позивач зареєструвала її у спірній квартирі добровільно, а реєстрація ОСОБА_1 у цій квартирі відсутня. Позивач зареєстрована у с. Балаклея Смілянського району Черкаської області, де вона постійно проживає, та має у своїй власності 3 квартири, офісне приміщення, житловий будинок та гараж.
Пояснює, що вона є інвалідом 2 групи загального захворювання безстроково.
Крім того, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я її матері ОСОБА_3 виникла необхідність у продажу будинку матері у селі та переїзду її до відповідача. ЇЇ матір також залишилася без житла.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія проходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги по наступних підставах.
Відповідно до 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07 серпня 2008 року ОСОБА_1 є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
На час звернення до суду позивач ОСОБА_1 в квартирі не проживає і не зареєстрована. Проживає і зареєстрована в АДРЕСА_3 .
В спірній квартирі проживає і зареєстрована ОСОБА_2 із 13 липня 2011 року.
Також в спірній квартирі проживає, але не зареєстрована ОСОБА_3 
ОСОБА_3 була власником жилого будинку і проживала в АДРЕСА_2 .
Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 листопада 2019 року ОСОБА_3 продала жилий будинок в АДРЕСА_2 .
Відповідачка ОСОБА_2 є племінницею позивачки ОСОБА_1 , а відповідачка ОСОБА_3 - рідною сестрою.
Позивачка ОСОБА_1 є власником жилого будинку в АДРЕСА_3 . Також є власником квартири АДРЕСА_4 і власником квартири АДРЕСА_5 .
В спірній квартирі ОСОБА_1 ніколи не проживала.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).
При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.
Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа- добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; стаття 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Такі висновки у подібній справі виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 61-298 цс 19.
Проживаючи тривалий час відповідачка ОСОБА_2 набула охоронюваного законом права на мирне володіння майном у законний спосіб. Іншого житла відповідачі не мають. В разі виселення із спірного житла автоматично стають безхатченками.
Тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 серпня 2020 року залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді: