Справа № 348/2569/19 
Провадження №22-ц/4808/1141/20
Провадження № 22-ц/4808/1281/20 
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О.Я. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.,
суддів:                        Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря        Бойчука Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної казначейської служби України на рішення Надвірнянського районного суду, ухвалене суддею Міськевич О.Я. 6 серпня 2020 року в м. Надвірна, повний текст якого виготовлено 17 серпня 2020 року, та на додаткове рішення Надвірнянського районного суду, ухвалене суддею Міськевич О.Я. 20 серпня 2020 в м. Надвірна у справі за позовом  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних, суми інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду та моральної шкоди,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Державної казначейської служби України про стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних, суми інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду та моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Надвірнянського районного суду від 30 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 жовтня 2015 року, її позов до Державної казначейської служби України, Управління МВС України в Івано-Франківській області, треті особи: Міністерство внутрішніх справ України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок злочину, задоволено частково. Стягнуто з управління МВС України в Івано-Франківській області на її користь 400000,00 грн. моральної шкоди, а також 3654,00 грн. судового збору в дохід держави. В позові до Державної казначейської служби України відмовлено.
5 листопада 2015 року Надвірнянським районним судом було видано виконавчий лист по справі, який 19 листопада 2015 року нею було направлено до виконання Головному управлінню Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області. Проте, всупереч частини 4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконавчий лист відповідачем було виконано поза межами 3-місячного строку, а саме 4 липня 2018 року, тобто з прострочкою 865 днів. Тому згідно зі статтею 5 вказаного Закону вона має право на компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми. Крім того, відповідач зобов`язаний відшкодувати суму інфляційних втрат, що передбачено частиною другою статті 625 ЦК в разі порушення грошового зобов`язання. У відповідь на її звернення в серпні 2018 року Державна казначейська служба України визнала лише вимогу про виплату трьох відсотків річних.
Враховуючи, що станом на день звернення з позовом до суду, їй не було виплачено ні компенсації в розмірі трьох відсотків річних, ні суми інфляційних втрат за весь час прострочення, просила стягнути з Державної казначейської служби України на її користь компенсацію у розмірі трьох відсотків річних, що становить 28438,36 грн. та суми інфляційних витрат, що становить 130560,00 грн., а всього 158998,36 грн. за весь період прострочення виконання рішення суду.
Також зазначає, що тривале протиправне невиконання рішення суду спричинило йому моральну шкоду, що полягала в душевних стражданнях, пов`язаних з розладом нормального життя, нервовою напругою, переживаннями та необхідністю захищати порушене право. Тому просила стягнути з відповідача в її користь і моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн.
Рішенням Надвірнянського районного суду від 6 серпня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 компенсацію за прострочення перерахування коштів за рішенням суду в розмірі 28438,36 грн., 130560,00 грн. інфляційних втрат та 30000,00 грн. моральної шкоди.
Додатковим рішенням Надвірнянського районного суду від 20 серпня 2020 року стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 6000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції, а саме судовий збір у розмірі 2358,38 грн. вирішено компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями, Державна казначейська служба України подала апеляційні скарги. Вважає їх такими, що прийняті за неправильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.
Так, ДКС України нараховано компенсацію за порушення строку перерахування коштів відповідно до виконавчого листа, виданого 5 листопада 2015 року Надвірнянським районним судом по справі №348/2199/13-ц у сумі 28438,36 грн., яку буде виплачено за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» в порядку черговості у третю чергу. На даний час Казначейством в межах бюджетних асигнувань здійснено виконання судових рішень, які відносяться до першої черги заборгованості. Виконання рішення поза чергою є неможливим, призведе до перевищення повноважень працівників служби та порушить права інших стягувачів.
Що стосується інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду у розмірі 130560,00 грн., вказує, що такі не підлягають до задоволення, оскільки положеннями Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено нарахування індексу інфляції на суму коштів, які стягуються на користь осіб і порядку відшкодування шкоди завданої органами досудового розслідування, прокуратури і суду у зв`язку з простроченням здійснення реальної сплати коштів, оскільки законом встановлено інший спосіб відповідальності за несвоєчасне рішення суду. На думку апелянта, правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.
Вважає, що відсутні і підстави для відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн., оскільки Казначейство жодних дій щодо позивача не вчиняло, згідно виконавчого листа боржником було Управління МВС України в Івано-Франківській області.
У своїй апеляційній скарзі на додаткове рішення Надвірнянського районного суду від 20 серпня 2020 року Державна казначейська служба України посилається на неспівмірність гонорару адвоката із складністю справи та обсягом наданих ним послуг позивачу, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, оскільки підготовка та надсилання адвокатського запиту щодо нарахування та виплати трьох відсотків річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, складання позовної заяви та відповіді на відзив здійснювалось по 4 аналогічних справах, а судові засідання тривали до 30 хв., а не 1 год. як вказано в додатковому рішенні. Крім того, до позову не долучено документів про надання правничої допомоги, а саме свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та договору про надання правової допомоги. Неправильним вважає і додаткове рішення в частині компенсації за рахунок держави судового збору. Згідно постанови Кабінету Міністрів України №590 від 27 квітня 2006 року зі змінами «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» компенсація судових витрат у цивільних справах здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань судів, якими винесено відповідне рішення. Просить скасувати додаткове рішення Надвірнянського районного суду від 20 серпня 2020 року та постановити нове, яким відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_5 подав відзиви на апеляційні скарги, в яких покликаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15-ц та від 19 червня 2019 року по справі №646/14523/15-ц, а також висновки Верховного Суду у постанові від 8 квітня 2020 року по справі №339/400/16-ц, вважає доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення інфляційних втрат безпідставними. Необґрунтованими є і твердження апелянта щодо відсутності підстав для стягнення компенсації у розмірі трьох відсотків річних та моральної шкоди, оскільки такі в силу статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та статті 23 ЦК України підлягають стягненню. Щодо додаткового рішення зазначає, що у суду були наявні всі підстави для його прийняття. Посилання апелянта на те, що дана справа відноситься до категорії справ незначної складності є безпідставним. Крім того, заява позивача про додаткове рішення по витратах була надіслана відповідачу ще 10 серпня 2020 року, і будучи ознайомленим з нею, відповідач не звертався до суду із заявою про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та не надав суду доказів не співмірності заявлених стороною витрат на правову допомогу або завищення їх розміру. А згідно висновків Верховного Суду у постанові від 9 квітня 2019 року по справі №826/2689/15 чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє про відшкодування витрат на правничу допомогу доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Що стосується тверджень апелянта щодо відсутності у матеріалах справи свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та договору про надання правової допомоги зазначає, що ним було надано суду вказані документи, які перевірено судом в суді та допущено представника до участі в цивільній справі, копію ордеру було також долучено позивачем до матеріалів справи. У зв`язку з наведеним просить апеляційні скарги залишити без задоволення, оскаржувані рішення суду - без змін.
В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили, повідомлялись про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. Отже, є правові підстави для розгляду справи у їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Надвірнянського районного суду від 30 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 жовтня 2015 року, з Управління МВС України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 стягнуто 400000,00 грн. моральної шкоди та 3654,00 грн. судового збору. В задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України відмовлено (а.с. 5-7, 8-10).
19 листопада 2015 року ОСОБА_1 надала для виконання Головному управлінню Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області виконавчий лист по справі №348/2199/13-ц та реквізити банківського рахунку для перерахування коштів (а.с. 11).
З виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що виконавчий лист було виконано 4 липня 2018 року. Отже, кошти перераховані через 865 днів, зокрема поза межами 3-місячного строку. (а.с. 12).
З повідомлення Державної казначейської служби України №5-13/1728-15055 від 13 вересня 2018 року вбачається, що нею частково визнано борг по грошовому зобов`язанню, а саме компенсацію у розмірі трьох відсотків річних, що становить 28438,36 грн. Відносно суми інфляційних втрат за весь час прострочення, що становить 130560,00 грн., зазначено, що Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не передбачено нарахування та виплата Казначейством збитків понесених внаслідок інфляції (а.с. 13).
Згідно відповіді Державної казначейської служби України, наданої на адвокатський запит адвоката Васютина Я.В. щодо причин затримки виплати ОСОБА_1 компенсації за прострочення виконання рішення, у Казначействі за бюджетною програмою 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» обліковується рішення про компенсацію від 10 вересня 2018 року №43 щодо перерахування коштів на користь ОСОБА_1 , яке в силу Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» буде виконане лише після погашення заборгованості по першій та другій черзі (а.с. 14, 15).
Відповідно до розрахунку інфляційних збитків на суму боргу 400000,00 грн. за несвоєчасне виконання рішення суду за період з березня 2016 року по червень 2018 року становить 130560,00 грн. (а.с. 19).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Державною казначейською службою України було виконано виконавчий лист поза межами 3-місячного строку, у зв`язку з чим позивач має право на відшкодування компенсації у розмірі трьох відсотків річних, що становить 28438,36 грн. та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішень суду в розмірі 130560,00 грн. Крім того, враховуючи моральні страждання позивача, її додаткові зусилля для організації свого життя, у тому числі, неодноразове звернення до відповідача з приводу виконання рішень суду, суд вважав, що розмір морального відшкодування у розмірі 30000,00 грн. є обґрунтованим та відповідає принципу розумності та справедливості.
Апеляційний суд не може погодитись в повній мірі з таким висновком суду з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Частиною другою, четвертою даної статті обумовлено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження необхідних для цього документів та відомостей.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.
Частиною першою статті 5 даного Закону передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Згідно з пунктом 50 Порядку №845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку.
Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.
Таким чином, відповідальною за виконання судових рішень, що гарантовані державою, а також виплати компенсації стягувачу, у разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме ДКС України, яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. А тому порушення ДКС строків перерахування коштів на виконання рішення суду про стягнення коштів з органу державної влади являється підставою для виплати стягувачу компенсації, передбаченої Законом.
Щодо посилань апелянта на нарахування Державною казначейською службою України на підставі рішення №43 від 10 вересня 2018 року компенсації за порушення строку перерахування коштів відповідно до виконавчого листа, виданого 5 листопада 2015 року Надвірнянським районним судом по справі №348/2199/13-ц у сумі 28438,36 грн. слід зазначити, що нею не надано доказів того, що сума компенсації, визначена на підставі даного рішення була виплачена стягувачу, тому наявні підстави для стягнення такої в судовому порядку. А посилання на недостатність бюджетних коштів чи їх відсутність не звільняють державу від обов`язку виплатити компенсацію за порушення строків виконання рішення суду.
З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду в частині стягнення компенсації за прострочення перерахування коштів за рішенням суду в розмірі 28438,36 грн. є законним та обґрунтованим.
Щодо стягнення інфляційних втрат слід зазначити наступне.
Вимоги позивача в цій частині стосуються цивільно-правової відповідальності ДКС України і ґрунтуються, зокрема, на положеннях статей 11, 625 ЦК України.
В силу частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, відтак, її приписи поширюються як на договірні зобов`язання, так і недоговірні (деліктні) зобов`язання.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 1 жовтня 2014 року №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 травня 2018 року №14-16цс18, і в подальшому ця позиція підтримувалася Верховним Судом, зокрема в постанові від 6 липня 2020 року в справі №522/16531/17.
При цьому, у постанові від 16 травня 2018 року по справі №14-16цс18 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).
Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 березня 2016 року у справі №6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
У рішенні суду визначено грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір, і ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в даному випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню.
Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі №646/14523/15-ц.
Таким чином, суд першої інстанції вирішуючи позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат у розмірі 130560,00 грн., дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для її задоволення.
Щодо стягнення з Державної казначейської служби України на користь позивача моральної шкоди колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Вимоги статті 1167 ЦК України визначають, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, коли така відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Викладене узгоджується з правовими висновками, висловленими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №383/596/15 та від 29 травня 2019 року у справі №522/1021/16-ц.
Згідно із пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної немайнової шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява №22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).
При цьому держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine), №60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19 лютого 2009 року).
Європейський Суд з прав людини також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії» №36813/97, пп. 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», №21071/05, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, п. 100).
Таким чином, доводи апеляційної скарги про безпідставність відшкодування моральної шкоди позивачці в зв`язку з тим, що відповідач таку останній не заподіював, суперечать нормам національного права та практиці Європейського Суду з прав людини.
Виходячи зі змісту позовної заяви, позивачка обґрунтовує завдання їй моральної шкоди тим, що тривале невиконання рішення суду спричинило їй душевні страждання, пов`язані з розладом нормального життя, нервовою напругою та переживаннями, змінами в житті та необхідністю захищати своє право, погіршенням здоров`я.
Разом з тим, колегія суддів вважає завищеним розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 30000,00 грн. Враховуючи обставини невчасного перерахування коштів, характер, обсяг та ступінь моральних страждань, заподіяних позивачці тривалим невиконанням рішення суду, характер спірних правовідносин, апеляційний суд приходить до висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути зменшений з 30000,00 грн. до 10000,00 грн.
Щодо додаткового рішення, то колегія суддів враховує наступне.
В силу частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Так, в судовому засіданні 6 серпня 2020 року до закінчення судових дебатіву справі представник ОСОБА_1 – адвокат Васютин Я.В. заявив про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу згідно вимог закону та зазначив, що докази щодо понесених витрат, які понесла ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом справи, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. 
Матеріалами справи підтверджується, що такі були направлені на адресу суду 10 серпня 2020 року (а.с. 77), тобто в межах строків, встановлених ЦПК України, у зв`язку з чим додаткове рішення у частині стягнення витрат на правову допомогу є обґрунтованим.
Щодо посилань апелянта на те, що такі завищеними та неспівмірними із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу слід зазначити наступне.
Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
В матеріалах справи міститься Ордер серії ІФ №077193 на надання правової допомоги ОСОБА_1 у Надвірнянському районному суді (а.с.34), Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_5 серія ІФ №001380 (а.с.35) Рахунок №01/35/2019 від 06.08.2020 року (а.с. 75) та Акт про надання послуг правничої допомоги від 06.08.2020 року (а.с. 76), в яких вказано розмір гонорару, порядок проведення розрахунків, перелік наданих ОСОБА_1 послуг із зазначенням кількості годин роботи адвоката та їх вартості.
Згідно з Актом №01/35/2019 наданих послуг ОСОБА_1 були надані послуги професійної правничої допомоги на загальну суму 8000,00 грн. (а.с.76).
Разом з тим, суд першої інстанції врахувавши фактичну участь представника у судових засіданнях дійшов правильного висновку про часткове задоволення вимог позивача про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу у сумі 6000,00 грн. оскільки така сума підтверджена доказами про надання представником позивача правничих послуг.
Відтак, посилання апелянта на те, що розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним із складністю справи та наданими послугами адвокатом, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт є необґрунтованими. Як вбачається із виставленого адвокатом рахунку та акту визначено, що оплаті підлягають витрати на професійну правничу допомогу, які включають: ознайомлення, аналіз та вивчення матеріалів справи, підготовка адвокатського запиту, складання позовної заяви, складання відповіді на відзив, участь адвоката у судових засіданнях. Виходячи із змісту наданих послуг, відсутні підстави для висновку що зазначені види правової допомоги належать до одного виду адвокатської діяльності та не можуть бути розмежовані для виставлення відповідних витрат.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення в даній справі про стягнення компенсації в розмірі трьох відсотків річних та суми інфляційних втрат за несвоєчасне виконання судового рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості в цій частині. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено. Разом з тим, рішення в частині відшкодування моральної шкоди слід змінити. Відсутні підстави і для скасування додаткового рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат колегія суддів враховує заявлені позивачкою вимоги та ціну позову. При цьому, є необґрунтованими доводи позивачки щодо її звільнення від сплати судового збору на підставі пункту тринадцятого частини другої статті 3 та пункту шостого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки нею під час розгляду кримінального провадження було пред`явлено цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, який вирішено судами. У даній справі предметом позову є вимоги про застосування цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання судового рішення.
Таким чином, додаткове рішення в частині компенсації судового збору у розмірі 2358,38 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, слід скасувати та ухвалити нове, яким на користь держави необхідно стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з ОСОБА_1 – 249,57 грн., з Державної Казначейської служби України – 2108,81 грн.
Крім того, з ОСОБА_1 на користь Державної Казначейської служби України належить стягнути 300,00 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги Державної казначейської служби України задовольнити частково.
Рішення Надвірнянського районного суду від 6 серпня 2020 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди змінити.
Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) 10000 (десять тисяч) грн.00 коп. моральної шкоди.
В решті рішення Надвірнянського районного суду від 6 серпня 2020 року суду залишити без змін.
Додаткове рішення Надвірнянського районного суду від 20 серпня 2020 року в частині стягнення судового збору скасувати, ухвалити нове.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь держави 249 (двісті сорок дев`ять) грн. 57 коп. судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції.
Стягнути з Державної Казначейської служби України на користь держави 2108 (дві тисячі сто вісім) грн. 81 коп. судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції.
В решті додаткове рішення Надвірнянського районного суду від 20 серпня 2020 року суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Державної Казначейської служби України 300 (триста) грн. 00 коп. судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        Г.П. Мелінишин
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 16 грудня 2020 року.