ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

22 жовтня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 808/2109/15	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Білак С.В. (доповідач),  суддів:  Олефіренко Н.А., Шальєвої В.А.,   секретар судового засідання – Лащенко Р.В., за участю позивача – ОСОБА_1 , представника відповідача – Богомол О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Рівненської області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року в адміністративній справі №808/2109/15  за позовом   ОСОБА_1 до  Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Рівненської області, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Рівненської області, в якому просив: 
- визнати  протиправним та  скасувати наказ Генерального прокурора України № 212к від 23.03.2015 про звільнення; 
- поновити позивача на посаді  першого заступника прокурора Рівненської  області; 
- стягнути з  прокуратури Рівненської області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.03.2015 до моменту фактичного поновлення на роботі.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що звільнення позивача проведено із порушенням Конституції України, всупереч міжнародно-правових актів та практики Європейського суду з прав людини, а саме: посади які займав позивач не відносяться до посад, передбачених ч.2 ст. 3 Закону України “Про очищення влади”; наказ генерального прокурора України №212к від 23.03.2015 року прийнятий в порушення порядку, передбаченого Законом України “Про очищення влади”.  Вказує, що помилковим і необґрунтованим є твердження відповідачів, що позивач обіймав посаду, визначену Законом №1682 як заступник керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України”.  Також звертає увагу на порушення відповідачем порядку звільнення, а саме незважаючи на подання позивачем 11.03.2015 року на ім`я Генерального прокурора України заяви про незастосування до позивача заборон, передбачених частинами 3 та 4 статті 1 Закону №1682, надання згоди на проведення перевірки та оприлюднення відомостей відносно позивача, така перевірка не проводилась.  
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України №212к від 23 березня 2015 року про звільнення ОСОБА_1  з посади першого заступника прокурора Рівненської області. Поновлено ОСОБА_1  на посаді першого заступника прокурора Рівненської області з 28 березня 2015 року. Стягнуто  з Прокуратури Рівненської  області на користь ОСОБА_1  середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 28 березня 2015 року по 15 червня 2020 року у сумі 1252915,04 грн. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволені позову. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що спірним наказом звільнено позивача з посади заступника прокурора Рівненської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 КЗпП України, а тому спірний наказ виданий у межах повноважень, у спосіб та з дотриманням процедури, передбаченої Законом. Зазначено, що існує законодавча колізія щодо обов`язку негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді та одночасна законодавча заборона обіймати ним посади в органах державної влади відповідно до відомостей Реєстру, який формується та ведеться Міністерством юстиції України. Також, суд першої інстанції невірно розрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу, який повинен складати 1203086,74грн. 
Апеляційну скаргу також подав позивач, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку із порушенням норм матеріального права. 
В обґрунтування апеляційної скарни зазначено, що судом першої інстанції при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу не було враховано передбачені п.10 Порядку №100 вимоги щодо коригування середнього заробітку за час вимушеного прогулу на відповідний коефіцієнт підвищення. 
Також апеляційну скаргу на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року подала Прокуратура Рівненської області, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального права та прийняти нове рішення про відмову у задоволені позову. Апеляційна скарга обґрунтована правомірністю спірного наказу та відсутності підстав для його скасування та невірним обрахуванням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
В відзиві на апеляційні скарги відповідачів, позивач просив залишити їх без задоволення. 
Позивач у судовому засіданні просив задовольнити подану ним апеляційну скаргу та відмовити у задоволені апеляційних скарг відповідачів.
Представник Прокуратури Рівненської області просив задовольнити апеляційну скаргу Прокуратури Рівненської області.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи позивача та представника відповідача перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як слідує з матеріалів справи, на підставі  наказу Генерального прокурора України від 18.12.2013 року № 637К, відповідно до ст.15, 16 Закону України “Про прокуратуру” ОСОБА_1 призначено першим заступником прокурора Рівненської області та затверджено членом колегії прокуратури цієї області, звільнивши його в порядку переведення з посади Київського міжрайонного екологічного прокурора Дніпровської екологічної прокуратури. (т.1 а.с.41).
На підставі довідки про вивчення особової справи ОСОБА_1 та заяви ОСОБА_1 наказом Генерального прокурора України №212к від 23.03.2015 року звільнено старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Рівнеської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст. 36 КЗпП України та увільнено від обов`язків члена колегії прокуратури цієї області (т.1 а.с. 42).
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного. 
Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначає Закон України від 16.09.2014 N 1682-VII "Про очищення влади" (далі - Закон N 1682-VII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За визначенням ч. 1 ст. 1 Закону N 1682-VII очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону N 1682-VII очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно зі статтею 19 Закону України "Про міжнародні договори" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.
Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Відповідно до статті 2 Конвенції "Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості", яка ратифікована Україною 04.08.1961, передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов`язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.
Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (стаття 4 цієї Конвенції).
Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.
Крім того, згідно рекомендацій Парламентської асамблеї Ради Європи, викладених у Резолюції № 1096 "Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем", ліквідуючи спадщину колишніх комуністичних тоталітарних систем демократична держава, заснована на верховенстві права, повинна застосовувати власні процесуальні засоби. Вона не може застосовувати будь-які інші засоби, оскільки тоді вона буде не кращою, ніж тоталітарний режим, який потрібно ліквідувати. Демократична держава, заснована на верховенстві права, має у своєму розпорядженні достатньо засобів для служіння справі правосуддя і покарання винних, однак вона не може й не повинна піддаватися бажанню помститися замість того, щоб домагатися правосуддя. Замість цього вона повинна дотримуватися прав людини й основоположних свобод, таких як право на справедливий судовий розгляд і право бути почутим, та поширювати їх навіть на тих осіб, які, коли вони були при владі, самі їх не дотримувалися.
Встановлені Резолюцією №1096 підходи знайшли свій розвиток у практиці Європейського суду з прав людини, який уже неодноразово розглядав справи за наслідками схожих перевірок в інших державах, наприклад у Польщі (рішення від 24.04.2007 у справі "Матиєк проти Польщі", від 17.07.2007 у справі "Бобек проти Польщі", від 15.01.2008 у справі "Любох проти Польщі"), а також рішення від 14.02.2006 у справі "Турек проти Словаччини".
У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує, що зазначені заходи не можуть слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні та мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді зазначеної категорії справ мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених статтею 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61).
Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Застосовуючи норми Конституції України як норми прямої дії, суд дійшов висновку, що вчинення особою заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини має бути доведено індивідуально у кожному конкретному висновку з наданням особі, яка піддається процедурі люстрації, гарантованого права на захист та право на оскарження відповідного рішення до суду.
Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що відповідачами не надано доказів вчинення останнім дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.
Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади" протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
Пунктом 7 частини 1 статті 3 Закону України "Про очищення влади" встановлено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції.
Водночас, з наявних доказів в матеріалах справи слідує, що позивач у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року не займав посад передбачених пункту 7 частини 1 статті 3 Закону України "Про очищення влади". 
При цьому суд зазначає, що прокурора Рівненської області, в якій позивач у період з 18.12.2013р. по 23.03.2015р. займав посаду першого заступника прокурора, не є самостійним структурним підрозділом Генеральної прокуратури України.
Також слід врахувати, що в Остаточному висновку щодо Закону України "Про очищення влади" від 19-20 червня 2015 року Венеціанської комісії зазначено, що питання люстрації безпосередньо порушується в Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи 1096 (1996) про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем. Резолюція наголошує, що люстраційні заходи “можуть бути сумісними з демократичною державою, заснованою на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв” (пункт 12). Цими критеріями є: провина, саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості та право на судовий перегляд ухваленого рішення; різні функції та цілі люстрації, а саме захист новоствореної демократії, і кримінальне право, тобто покарання осіб, які вважаються винними, повинні дотримуватися; також люстрація повинна мати жорсткі обмеження у часі, як у період її застосування, так і в період, впродовж якого здійснюється перевірка. Більш детально критерії роз`яснені у доповіді, що додається до резолюції 1096 (1996), яка містить Керівні принципи щодо відповідності люстраційних законів та подібних адміністративних заходів вимогам держави, що базується на принципі верховенстві права (далі - Керівні принципи 1996 року). Ці Керівні принципи були прийняті для формування політики, спрямованої на ліквідацію спадщини комуністичного періоду, який закінчився в 1991 році. Ці основоположні принципи можна застосовувати mutatis mutandis до спадщини режим.
Однак врахуванню підлягає те, що у Проміжному висновку щодо Закону України "Про очищення влади" від 12-13 грудня 2014 року Венеціанська комісія вказала, що Керівні принципи передбачають, що люстрація "може бути використана тільки для усунення або суттєвого зменшення загрози, яку становить суб`єкт люстрації, створенню життєздатної вільної демократії шляхом використання суб`єктом службового становища з метою порушення прав людини або блокування процесу демократизації" (пункт 29).
У пункті 65 остаточного висновку Венеціанська комісія вказала, що оскільки "метою люстрації є не покарання людей, які вважаються винними, … а захист нової демократії" (преамбула до Керівних принципів), зміни в особистій позиції є тим фактором, який слід ураховувати щодо всіх категорій осіб.
Закон забороняє певним категоріям осіб обіймати певні державні посади. Венеціанська комісія наголошує на тому, що відповідно до концепції "демократії, здатної захистити себе", держава має право відстороняти від доступу до зайняття державних посад осіб, які можуть становити загрозу демократичній системі та/або показали себе негідними служити суспільству. Водночас Європейський суд з прав людини зазначив у справі "Жданока", що "щоразу, коли держава має намір покладатися на принцип "демократії, здатної захистити себе" для виправдання втручання у права особистості, вона повинна ретельно оцінювати масштаби та наслідки цього заходу, щоб переконатися у тому, що / ... / рівновагу буде досягнуто". Таким чином, правова норма, яка накладає обмеження на доступ до державних посад, має бути чіткою й обґрунтованою за характером та повинна дотримуватися принципу пропорційності.
В Рекомендації Парламентської асамблеї Ради Європи "Про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем" Doc. 7568 від 3 червня 1996 року зазначено, що щоб бути сумісними з державою, заснованою на верховенстві права, закони про люстрацію повинні відповідати певним вимогам. Насамперед, увагу люстрації слід зосередити на загрозах основоположним правам людини і процесу демократизації. Помста не може бути метою таких законів; не повинно допускатися і політичне чи соціальне зловживання результатами процесу люстрації. Метою люстрації є не покарання людей, які вважаються винними, бо це завдання прокурорів, які застосовують кримінальне право, а захист нової демократії.
На необхідності доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує і Венеціанська комісія у висновку від 14-15 грудня 2012 року №СЭЬ-АО (2012) 028 щодо "Закону про люстрацію" колишньої Югославської Республіки Македонія (п. 7), а також у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону України "Про очищення влади".
Матеріалами справи підтверджено, що 11.03.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Генерального прокурора України із заявою про проведення перевірки, передбаченої Законом  України “Про очищення влади” (т.1 а.с. 43).
Відповідно до наданих відповідачами доказів, Генеральною прокуратурою України при прийнятті оскаржуваного рішення не було проведено перевірку та не надано оцінку діяльності ОСОБА_1 у період перебування його на посаді першого заступника прокурора Рівненської області в період з 18.12.2013р. по 23.03.2015р.. Відповідачем не з`ясовувалось, яким чином ОСОБА_1 своїми діями, рішеннями чи бездіяльністю здійснював заходи, спрямовані на узурпацію влади Президента України, підривав основи національної безпеки і оборони України або порушував права і свободи суспільства.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про скасування наказу Генеральної прокуратури України від 23.03.2015 року № 212к та поновлення позивача на посаді. 
Водночас колегія суддів погоджується з доводами позивача в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції не вірно було розраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача. захист якого гарантовано частиною першою статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства. 
Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці” № 13 від 24 грудня 1999 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року.
Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Так, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 5 Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. 
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. 
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 24 січня 2014 року № 21-395а13.
Згідно з пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 “Про практику розгляду судами трудових спорів” у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі. Затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку. Виходячи із заробітку за останні два календарні місці роботи. 
Так, суд першої інстанції присудив на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 1252915,04грн. 
Проте судом не було враховано п.10 Порядку №100, відповідно до якого у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.
Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03.10.2019 року у справі №804/8042/17, постанові Київського адміністративного апеляційного суду у справі № 826/15725/17 від 22.05.2018 року, а також у постанові Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.11.2019 року у справі №826/17601/14.
Так, згідно з розрахунком прокуратури Рівненської області середньоденна заробітна плата на момент звільнення склала 924,74грн., (31441,16 грн. (зарплата за листопад-грудень 2014 року): 34 (відпрацьовані дні) і повинна розраховуватись з 28.03.2015 року.
Період вимушеного прогулу з 28 березня 2015 року по 15 червня 2020 року склав 1306 робочих днів: з 28 березня 2015 року по 30 листопада 2015 року - 168; з 01 грудня 2015 року - по 05 вересня 2017 року - 442, з 06 вересня 2017 року по 15 червня 2020 року - 696.
Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України “Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури” №505 від 31.05.2012 року, посадовий оклад першого заступника прокурора Рівненської області на момент мого звільнення становив 2 948,00 грн.
В подальшому, посадовий оклад коригувався з 01.12.2015 року, згідно з Постановою Кабінету Міністрів №1013 від 09.12.2015 року «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» до З 685,00 грн. (коефіцієнт 1,25), а з 06.09.2017 року - відповідно до Постанови Кабінету Міністрів № 657 від 30.08.2017 року “Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури», до 8 520,00 (коефіцієнт 2,31).
Таким чином, середньоденна заробітна плата за час вимушеного прогулу, з 28 березня 2015 року по 30 листопада 2015 року становила 924,74грн., а середній заробіток - 155 356, 32грн. (924,74 грн. х 168 робочих днів); з 01 грудня 2015 по 05 вересня 2017 року середньоденна заробітна плата, з урахуванням коефіцієнту підвищення 1,25 складала 1 155,93 грн, а середній заробіток - 510 921, 06 грн. (1 )55,93грн. х 442 робочий день); з 06.09.2017 року по 15.06.2020 року середньоденна заробітна плата, з урахуванням коефіцієнту підвищення 2,31 склала 2 670,20грн., а середній заробіток - 1858 459, 20 грн. (2 670,20 грн. х 696 робочі дні), а разом - 2 524736, 58 грн.
За приписами частини 1  статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги позивача та вважає за необхідним скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку  за час вимушеного прогулу з ухваленням нового рішення в цій частині, в той час як апеляційні скарги відповідачів не підлягають задоволенню за відсутності обґрунтованих пояснень та належних доказів, які б спростовували висновок суду першої інстанції. 
Керуючись статтями 241-245, 250, 317, 321,322, 327, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року в адміністративній справі №808/2109/15 – задовольнити.
Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Прокуратури Рівненської області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року в адміністративній справі №808/2109/15 - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року в адміністративній справі №808/2109/15 скасувати в частині стягнення з Прокуратури  середнього заробітку за час вимушеного прогулу  з 28 березня 2015 року по 15 червня 2020 року та задовольнити позов цій частині. 
Стягнути з Прокуратури Рівненської  області на користь ОСОБА_1  середній заробіток  за час вимушеного прогулу з 28 березня 2015 року по 15 червня 2020 року у сумі 2524736,58грн. (два мільйони п`ятсот двадцять чотири тисячі сімсот тридцять шість грн. 58 коп.). 
В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року в адміністративній справі №808/2109/15 - залишити без змін. 
Вступна та резолютивна частини постанови складені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 22 жовтня 2020 року, в повному обсязі постанова складена відповідно до ст. 243 КАС України. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.   

   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва