Головуючий у І інстанції Батрин О.В.
Провадження №22-ц/824/8836/2020                           Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України
 
       01 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
Головуючого судді:           Матвієнко Ю.О.,
суддів:                                 Іванової І.В., Мельника Я.С.,
          при секретарі:                      Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Українська залізниця», в якому просила стягнути на свою користь заборгованість із заробітної плати за період травень-липень 2016 року, з березня 2017 року по 17.07.2017 року в сумі 70134,74 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при переведенні, починаючи з 22.07.2016 року до 20.08.2019 року, у розмірі 270 824,32 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18.07.2017 року, у розмірі 482 263,04 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 18 364,18 грн.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалась на те, що з серпня 1998 року по липень 2016 року вона працювала на Державному підприємстві «Донецька залізниця». 
Наказом від 26.07.2016 року № 82/ос з позивачем продовжено трудові відносини в структурному підрозділі «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця». 
17.07.2017 року наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 1921-ос позивач ОСОБА_1 звільнена з посади у зв`язку із скороченням штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 
На день звільнення позивачу була нарахована, проте не виплачена, заробітна плата у розмірі 70 134,74 грн., яка підлягає стягненню на її користь згідно вимог ст. 43 Конституції України та ст. 116 КЗпП України.
Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Оформивши звільнення та видавши позивачу трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, в зв`язку із чим ОСОБА_1 просила суд, крім заборгованості по заробітній платі у розмірі 70 134,74 грн., стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при переведенні та при звільненні у розмірі 270 824,32 грн. та 482 263,04 грн. відповідно, який обчислила на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.
Крім того, позивач просила суд стягнути на її користь компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року у розмірі 18 364,18 грн.
    Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року позов   ОСОБА_1 задоволено частково.
    Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 836 015 грн. 58 коп., що складається із:
    - заборгованості із заробітної плати за період травень-липень 2016 року, з березня 2017 по 17.07.2017 року в сумі 66 566 грн. 83 коп. без утримання податків та зборів;
    - середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведенні, починаючи з 27.07.2016 року у розмірі 269 751 грн. 04 коп.;
    - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18.07.2017 року у розмірі 482 263 грн. 04 коп.;
    - компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 17 434 грн. 67 коп.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 8 360 грн. 16 коп.
    Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач АТ «Українська залізниця» подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що у них відсутні первинні документи, які містять інформацію щодо фактичного виконання робіт, що унеможливлює нарахування заробітної плати позивачу. Щодо розрахунків заробітної плати, наданих позивачем, то ці розрахунки виготовлені на непідконтрольній українській владі території у м. Луганськ, тому ці докази викликають сумнів та підлягають критичній оцінці. Також апелянт у скарзі посилався на незаконність рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведенні та звільненні позивача, оскільки на момент звільнення позивача і дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути. Факт наявності обставин непереборної сили підтверджується висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), яким відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у місті Донецьк. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі у м. Донецьк, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме, актами тероризму на території м. Донецьк, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором. Зважаючи на відсутність вини у діях відповідача щодо невиплати позивачу заробітної плати, помилковим є рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки цей вид відповідальності роботодавця застосовується лише у разі наявності його вини у невиплаті працівникові належних йому сум.  
    У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника позивача - адвоката  Глушпенка В.О., останній проти задоволення скарги відповідача заперечив та просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
    В судовому засіданні представник позивача - адвокат Глушпенко В.О. проти задоволення скарги відповідача заперечив та просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.     
    Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
    Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.   
    Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що з серпня 1998 року по липень 2016 року позивач ОСОБА_1 працювала на Державному підприємстві «Донецька залізниця», що підтверджується даними її трудової книжки (том 1, а.с.19-25).
Відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 року № 4442-IV та постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25.06.2014 року № 200, ДП «Донецька залізниця» було реорганізоване шляхом злиття у Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938 змінено тип ПАТ «Укрзалізниця» з публічного на приватне та перейменовано в Акціонерне товариство «Українська залізниця».
Крім того, відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 року № 303 у складі регіональної філії «Донецька залізниця» утворено Донецьку та Луганську дирекції залізничних перевезень, а також затверджено їхню структуру.
На виконання рішення засідання Правління ПАТ «Укрзалізниця» від 31.05.2016 року та 03.06.2016 року відбулось переведення працівників з ДП «Донецька залізниця» до регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», відповідно до вимог законодавства та внутрішніх нормативно-правових актів Товариства з повідомленням ДФС про прийняття на роботу кожного окремого працівника та видання наказів про прийняття на роботу кожного окремого працівника переведеного з ДП «Донецька залізниця».
Наказом від 26.07.2016 року № 82/ос з позивачем продовжено трудові відносини в структурному підрозділі «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» (том 1, а.с.26).
17.07.2017 року наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 1921-ос позивач ОСОБА_1 була звільнена з посади у зв`язку із скороченням штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. На день звільнення позивача зі структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» відповідачем була нарахована, але не виплачена, заробітна плата за період травень-липень 2016 року, з другої половини березня 2017 року по 17.07.2017 року.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведенні та звільненні, а також компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості цих вимог, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
    Згідно ст. 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
    Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
    Згідно зі ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
    Аналогічні положення передбачені й у ст. 21 Закону України «Про оплату праці».
    Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
    Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
    Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
    Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.
    Отже, на підставі вищенаведених правових норм, зважаючи на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», беручи до уваги те, що позивач при звільненні не отримала від відповідача належних їй сум, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду та обґрунтовано задоволені судом, зважаючи також на те, що докази, якими позивач обґрунтовувала ці вимоги, відповідачем спростовані не були.
Правильним є і рішення суду в частині задоволення вимог позивача про стягнення на її користь з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведенні та звільненні, виходячи з наступного.
    Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
    Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення,  а якщо він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
    У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
    Враховуючи ту обставину, що відповідачем позивачу не було виплачено належні їй при звільненні та переведенні грошові суми, факт чого відповідачем спростований не був, законним та обґрунтованим є висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведенні, починаючи з 27.07.2016 року у розмірі 269 751 грн. 04 коп., а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18.07.2017 року у розмірі 482 263 грн. 04 коп. При цьому судом цілком правильно взято до уваги розрахунки позивача щодо розміру цих виплат, оскільки останні виконані ним на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100, та відповідачем у встановлений законом спосіб не спростовані. 
    Погоджується колегія суддів і з рішенням суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 17 434 грн. 67 коп., оскільки відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно зі ст. 2 цього Закону, компенсація втрати громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
    Згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Виходячи з обставин справи та на підставі наведених норм, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 17 434 грн. 67 коп., оскільки судом на підставі наявних у справі доказів встановлено факти порушення відповідачем строків виплати позивачу заробітної плати.
    Доводи апеляційної скарги про неналежність доказів, наданих позивачем на підтвердження наявності у неї заборгованості по заробітній платі, колегією суддів відхиляються, оскільки відповідачем ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні до апеляційної скарги не надано доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти вимог позивача, зокрема, в частині того, що всі належні ОСОБА_1 від підприємства кошти були виплачені. При цьому позивачем суду було надано копії табелів обліку робочого часу, копію розрахунку відпустки та копії розрахунків заробітної плати за період травень-липень 2016 року, з березня 2017 по липень 2017 року, з яких вбачається, що вказані суми заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, одноразової грошової допомоги та оплата простою нараховані ОСОБА_1 , проте не виплачені.
Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин, втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. За висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі № 243/5469/17, вбачається, що відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.
Не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду справи і доводи апеляційної скарги відповідача в частині неврахування судом першої інстанції при вирішенні питання щодо стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведенні та звільненні висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Українська залізниця», яким, на думку скаржника, засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності вказаного товариства на території, не підконтрольній українській.
Колегія суддів вважає, що доводи відповідача про форс-мажорні обставини, зумовлені збройною агресією РФ та антитерористичною операцією на сході України, унеможливлення виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно ст.ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України, є безпідставними, оскільки форс-мажорні обставини можуть бути підставами для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, разом з тим, нормативно-правові акти про працю не передбачають підстав для звільнення роботодавця від обов`язку зі сплати доведеної суми заборгованості по заробітній платі.
    При цьому, колегія суддів зазначає, що обставини та події, вказані у висновку Торгово-промислової палати №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, зокрема щодо військових дій та проведення антитерористичної операції на сході України, стосуються в першу чергу подій 2014 року.
    Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач була прийнята на роботу до ПАТ «Українська залізниця» 26.07.2016 року, тобто вже під час проведення антитерористичної операції. При цьому, відповідачем також не заперечувався факт того, що в період з липня 2016 року по березень 2017 року будь-яких перешкод у дотриманні трудового законодавства між сторонами не виникало: заробітна плата працівникам нараховувалася і виплачувалася, видавалися накази щодо прийняття, переміщення, звільнення саме з урахуванням норм КЗпП України, вносилися відповідні записи до трудових книжок, в тому числі і запис про звільнення позивача у липні 2017 року.
    Таким чином, безпідставними є доводи скарги про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили здійснення розрахунку з позивачем, а саме - відсутність доступу до первинних документів, оскільки ці доводи спростовуються наявними у справі доказами, зокрема належним чином заповненою трудовою книжкою позивача та наказом (розпорядженням) про звільнення з роботи, в якому відповідач зазначив кількість днів невикористаної позивачем відпустки. Зазначене свідчить про обізнаність відповідача про існуючий обов`язок та його невиконання, що тягне за собою відповідальність у вигляді нарахування середнього заробітку.
    Відповідно до ст. 10 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом строку дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
    Разом з тим, зазначеним Законом не передбачено звільнення суб`єктів господарювання від своєчасного виконання своїх обов`язків у сфері законодавства про працю, а тому, в даному випадку, Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2 має виключно інформаційний характер та не є належним доказом, який би свідчив, що порушення регіональною філією «Донецька залізниця» законодавства про працю відбулось під впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
     Крім того, науково-правовий висновок, що викладений на бланку Торгово-промислової палати України, не є сертифікатом в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 року № 671/97-ВР, п. 3.3. Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 року № 44(5).
     Абзацом 3 частини третьої статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.
     Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) встановлено Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженим рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44(5).
     Діюче законодавство містить ознаки непереборної сили та визначає, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.
     Тобто, обов`язковою умовою звільнення від відповідальності є те, що особа не могла передбачити подію. Враховуючи те, що відповідач перереєстрував філію в м. Лиман на підконтрольну територію ще у 2015 році, але окремі підрозділи продовжували здійснювати господарську діяльність на окупованій території, це свідчить про цілковиту обізнаність відповідача про надзвичайні і невідворотні події, які відбувались на непідконтрольній території Луганської області.
     Вищезазначені обставини підтверджуються також долученою до матеріалів справи відповіддю Торгово-промислової палати України від 25.01.2019 року № 182/2/21-7.3 щодо висновку Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2 в якій зазначається, що цей висновок не є сертифікатом в розумінні Регламенту Торгово-промислової палати та діючого законодавства України.
     Будь-яких інших належних та допустимих доказів наявності обставин непереборної сили, які б стали підставою для звільнення відповідача від відповідальності у вигляді сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведенні та звільненні позивача, матеріали справи не містять, в зв`язку із чим доводи апеляційної скарги про наявність обставин непереборної сили колегією суддів відхиляються.
     Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм належну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.  
     Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
     Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
     Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги АТ «Українська залізниця» - без задоволення.  
     Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
    Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.
 
    Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року - залишити без змін. 
      
    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
     Головуючий: 
 
     Судді: