Постанова
Іменем України
 
23 листопада 2020 року
місто Київ
 
справа № 363/230/18
провадження № 61-8511св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 листопада 2018 року у складі судді Рудюка О. Д. та постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Журби С. О., Приходька К. П.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просила вважати укладеним правочин у вигляді додаткової угоди від 14 жовтня 2016 року № 1 до попереднього договору, посвідченого 15 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Довгою Т. С. за реєстровим № 1841; визнати договір купівлі-продажу квартири під 
АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , дійсним.
Позивач обґрунтовувала позов тим, що 15 жовтня 2015 року між сторонами укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довгою Т. С., за реєстровим № 1841. Згідно з попереднім договору сторони домовилися про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу 18/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 , що належать відповідачу на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності від 12 листопада 2012 року, серії НОМЕР_1 . Відповідно до пункту 2.1 попереднього договору сторони домовилися укласти та нотаріально посвідчити основний договір не пізніше 15 жовтня 2016 року з ціною 657 900, 00 грн, за ринковим курсом валют на день укладання цього договору еквівалентною 30 000, 00 дол. США. 
Позивач зазначила, що на день підписання попереднього договору вона передала, а відповідач отримала 438 500, 00 грн, що еквівалентно 20 000, 00 дол. США, а решта суми в розмірі 219 300, 00 грн, що еквівалентна 10 000, 00 дол. США, позивач зобов`язалася сплачувати до 15 числа кожного місяця рівними частинами, після чого сторони укладуть та нотаріально посвідчать договір купівлі-продажу квартири. 
У період з 14 листопада 2015 року до 03 лютого 2017 року позивач сплатила відповідачу грошові кошти за квартиру, що встановлено попереднім договором, укладеним між сторонами. У зв`язку із суттєвими обставинами, а саме відсутністю відповідача та її представника тривалий час, в обумовлений попереднім договором строк позивач сплатила відповідачу не всю суму коштів за спірну квартиру. 
14 жовтня 2016 року між сторонами підписано додаткову угоду № 1 до попереднього договору, за умовами якої строк дії попереднього договору продовжено за взаємною згодою сторін до 15 грудня 2017 року та їх зобов`язання з попереднього договору залишилися чинними.
01 грудня 2017 року відповідач отримала від позивача повний розрахунок за квартиру та зазначила про повне виконання позивачем взятих на себе зобов`язань відповідно до попереднього договору, вказавши про відсутність будь-яких претензій, що підтверджується відповідною розпискою. 
Проте, відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору 
купівлі-продажу нерухомого майна, в зв`язку з чим позивач змушена звертатися до суду за захистом своїх прав.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач відзив на позов не надав.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на положення статті 657 ЦК України, обґрунтував свою позицію тим, що договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, з огляду на що позовні вимоги задоволенню не підлягали.
Постановою Київського апеляційного суду від 19 березня 2019 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 листопада 2018 року змінено у частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що відсутність грошових коштів для оплати послуг нотаріуса, відпустка, відрядження, хвороба, реабілітація, втрата продавцем правовстановлюючого документа на предмет відчуження за договором не є безповоротнім ухиленням відповідача від нотаріального посвідчення правочину, а тому з цих підстав не встановлено втрату можливості з будь-яких причин його посвідчити, що, у свою чергу, є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі статтею 220 ЦК України.
Крім того, апеляційний суд зазначив, що матеріали справи не містять відомостей, що підтверджують належність на праві власності відповідачу ОСОБА_2 спірного нерухомого майна станом на час виникнення спірних правовідносин, а також про відсутність будь-яких обтяжень, застосованих щодо спірного нерухомого майна.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_1 , не погодившись із судовими рішеннями, у квітні 2018 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Узагальнені доводи осіб, які подали касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник зазначила, що, відмовляючи у задоволенні позову, суди не дали належної оцінки доказам, які підтверджують факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору 
купівлі-продажу майна. Враховуючи, що позивачем виконані усі істотні умови договору купівлі-продажу нерухомого майна, волевиявлення сторін було вільним, саме факт неможливості посвідчити його нотаріально став підставою для звернення до суду із цим позовом.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX 
(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 15 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довгою Т. С., за реєстровим № 1841, відповідно до умов якого сторони домовилися про укладення у майбутньому договору купівлі-продажу 18/100 частин житлового будинку, зазначених в технічному паспорті як квартира під АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_2 на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Новопетрівською сільською радою 12 листопада 2012 року на підставі рішення виконавчого комітету Новопетрівської сільської ради 31 жовтня 2012 року, за номером 316.
Відповідно до пункту 2.1 попереднього договору, сторони домовилися укласти та нотаріально посвідчити основний договір не пізніше 15 жовтня 2016 року з ціною 657 900, 00 грн, що на момент підписання цього договору за курсом долара США, встановленим НБУ, є еквівалентом сумі в 30 000, 00 дол. США з урахуванням суми забезпечення виконання зобов`язання, переданої за цим договором. Порядок розрахунків за спірне нерухоме майно повинен відбуватися щомісяця рівними частинами не пізніше п`ятнадцятого числа кожного місяця, готівкою. При внесенні останнього платежу сторони зобов`язані укласти основний договір.
Згідно з пунктом 2.3 до переднього договору при підписанні цього договору позивач повинна передати, а відповідач отримати 438 500, 00 грн, що на момент підписання цього договору є еквівалентом 20 000, 00 дол. США.
Відповідно до копії розписки від 15 жовтня 2015 року відповідач отримала від ОСОБА_1 20 000, 00 дол. США відповідно до договору за квартиру АДРЕСА_3 .
Відповідно до акта прийому-передачі від 15 жовтня 2015 року ОСОБА_2 передала позивачу ключі від квартири 
АДРЕСА_1 з правом на користування квартирою, проведення ремонту, сплати комунальних платежів та проживання зі своєю сім`єю.
14 жовтня 2016 року між сторонами у простій письмовій формі укладено додаткову угоду № 1 до попереднього договору, згідно з якою сторони дійшли згоди доповнити пункт 2.1. договору пунктом такого змісту: «Сторони домовилися укласти та нотаріально посвідчити основний договір не пізніше 15 грудня 2017 року за ціною 657 900, 00 грн, ця сума за ринковим курсом валют на день укладання цього договору еквівалентна 30 000, 00 дол. США».
Відповідно до розписки від 01 грудня 2017 року ОСОБА_2 підтвердила, що ОСОБА_1 здійснила повний розрахунок за квартиру, зазначену у попередньому договорі від 15 жовтня 2015 року, та що вона не має будь-яких претензій. Крім того, відповідач зобов`язалася 15 грудня 2017 року з`явитися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довгої Т. С. для укладення основного договору купівлі-продажу.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Частина третя статті 334 ЦК України передбачає, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. 
Відповідно до статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однією із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи не наявні інші підстави нікчемності правочину. При цьому, саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення тощо не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, встановив, що, позивач не довів наявності усіх умов, передбачених статтею 220 ЦК України, зокрема, факту ухилення відповідача від укладення договору, отже висновок суду про відмову у позові є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства. 
Істотним для вирішення спору є висновок апеляційного суду про те, що матеріали справи не містять відомостей, що підтверджують належність на праві власності відповідачу ОСОБА_2 спірного нерухомого майна станом на час виникнення спірних правовідносин, а також про відсутність будь-яких обтяжень, застосованих щодо спірного нерухомого майна.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.
З огляду на викладене, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги, які зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, власного тлумачення норм матеріального права, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України 
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
Враховуючи наведене, Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 листопада 2018 року у не зміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        І. Ю. Гулейков

                                                                                                                        В. В. Яремко