Справа № 161/18007/19 	Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М. 	
Провадження № 22-ц/802/617/20  Категорія: 64 	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
27 жовтня 2020 року                                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Шевчук Л. Я.,
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Білоуса В. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 про виселення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2020 року, 

                                         В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся в суд із зазначеним позовом.
Покликався на те, що відповідач ОСОБА_2 з 21 листопада 1995 року зареєстрована та проживає у кімнаті Б-3 гуртожитку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і належить Державній прикордонній службі України та призначений для проживання військовослужбовців Луцького прикордонного загону та членів їх сімей.
Крім того позивач вказував, що ОСОБА_2 з 01 липня 1996 року по 07 липня 1998 року працювала прибиральницею гуртожитку і була звільнена з роботи за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. 05 березня 2001 року з нею був укладений договір № 4 найму житла у гуртожитку, згідно умов якого наймодавець в/ч НОМЕР_1 надала у найм наймачу ОСОБА_2 спірне жиле приміщення – кімнату Б-3 у гуртожитку, загальною площею 13,88 кв.м., строком на рік з автоматичним його продовженням на наступний рік за згодою сторін.
08 серпня 2019 року на адресу відповідача ОСОБА_2 начальником Луцького прикордонного загону надсилалось письмове повідомлення про необхідність виселення з гуртожитку згідно ст. 132 ЖК Української РСР, як особи, яка не перебуває у трудових відносинах з установою.
Посилаючись на наведені обставини справи, позивач просив суд виселити відповідача ОСОБА_2 із зазначеного вище жилого приміщення та відшкодувати йому понесені судові витрати.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2020 року позовні вимоги ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволено. Ухвалено виселити ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення стягнуто з відповідача в користь позивача 1921 грн сплаченого судового збору.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права.
У відзиві на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ), вважаючи оскаржуване рішення суду вірним та законним, прийнятим судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Задовольняючи позовні вимоги ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач ОСОБА_2 отримала спірну кімнату у гуртожитку, перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, після чого, пропрацювавши прибиральницею у гуртожитку менше десяти років, звільнилась з роботи за власним бажанням, то вона в силу вимог ст. 132 ЖК Української РСР, як про це просив позивач, підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.
Проте з таким висновком суду погодитись не можна.
Встановлено, що позивач ОСОБА_2 , з дозволу позивача, вселилась у кімнату Б-3 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності державі Україна в особі Держаної прикордонної служби України, і за вказаною адресою, як убачається з картки прописки, прописана з 21 листопада 1995 року на підставі обміну (а.с. 8-9, 13, 45).
З 01 липня 1996 року по 07 липня 1998 року відповідач, працюючи прибиральницею гуртожитку, перебувала у трудових відносинах з позивачем і наказом начальника 1 КЕЧ ПВУ від 07.07.1998 року № 91-К була звільнена з роботи за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 14).
Крім того встановлено, що 05 березня 2001 року між військовою частиною НОМЕР_1 і ОСОБА_2 було укладено договір № 4 найму житла в гуртожитку. Згідно умов якого, наймодавець надав наймачу в найм жиле приміщення в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме ізольовану кімнату № Б-3, загальною площею 13,88 кв.м.
Пунктом 4.4 вказаного договору передбачено, що він вступає в силу з дня його підписання і діє до кінця поточного року.
При згоді сторін договір автоматично продовжується до кінця наступного року (а.с. 11-12).
З повідомленням начальника Луцького прикордонного загону від 08 серпня 2019 року № 721/8960, яке надсилалось відповідачу ОСОБА_2 , слідує, що їй як особі, яка не перебуває у трудових відносинах з установою, з посиланням на вимоги ст. 132 ЖК Української РСР, було запропоновано звільнити найману житлову площу в гуртожитку, як необхідну для тимчасового проживання працівників та військовослужбовців вказаної установи (а.с. 15-19).
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку передбаченому законодавством.
Відповідно до повноважень ч. 2 ст. 132 ЖК Української РСР, працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожиток в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що виселення особи із займаного жилого приміщення можливе лише у чіткій відповідності з вимогами законодавства та при наявності підстав ним передбачених і в судовому порядку.
Як вбачається з оскаржуваного рішення суду, першої інстанції, виселення ОСОБА_2 із кімнати з гуртожитку, у якій вона проживає тривалий час, відбулося по тій причині, що вона, отримавши житло у позивача як його працівник, звільнилась з роботи за власним бажанням без поважних причин.
Проте, як слідує з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 вселилась у спірне жиле приміщення зі згоди позивача не будучи його працівником і прописана у ньому на підставі обміну. Після чого відповідач була працевлаштована прибиральницею гуртожитку. Крім того, після звільнення з роботи вона тривалий час і надалі залишалась проживати у гуртожитку, а у 2001 році позивач уклав з нею договір найму житла в гуртожитку, у якому передбачав порядок та підстави виселення наймача із переданого в найм жилого приміщення.
Однак, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки наведеним обставинам та не взяв їх до уваги, а тому прийшов до передчасного висновку про підставність вимог позивача та ухвалив рішення, яким задоволив позов.
Наведене, на думку колегії суддів, дає підстави вважати, що позивачем було невірно обрано спосіб захисту порушеного права власника майна на вільне ним володіння, користування і розпорядження, і ця обставина залишилась поза увагою суду першої інстанції.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що оскаржуване рішення порушує право відповідача на житло гарантоване Конституцією України та ст. 9 ЖК Української РСР і захищене нормами міжнародного права.
Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втрутитися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб.
Отже, виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідує мій легітимній меті.
Навіть якщо законне право на заняття жилого приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що виселення відповідача ОСОБА_2 не відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, що відповідач іншого житла для проживання не має, користується ним цілком правомірно і тривалий час, а тому її виселення є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.
Оскільки, обставини справи судом першої інстанції встановлені повно, але має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні судом, обставин справи та допущено неправильне застосування норм матеріального права, то рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ).
Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384 ЦПК України суд

                                             У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення. 
У задоволенні позову ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 про виселення відмовити.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 2881 грн 50 коп. судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді