Ухвала
03 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 753/4949/18
провадження № 61-17402ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року у складі судді Трусової Т. О. та постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О., у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про захист прав споживача, визнання умов кредитного договору несправедливими, визнання пунктів кредитного договору недійсними,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог 
 
У березні 2018 року Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 10 969,87 швейцарських франків.
 
Позов мотивовано посиланням на те, що 27 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк»), правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 066-2915/756-0871, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 86 221,00 швейцарських франків. За умовами договору ОСОБА_1 зобов`язалась повертати кредит відповідно до умов договору, сплачувати проценти за користування кредитними коштами в розмірі 10,45 процентів річних та повернути кредит у строк до 10 грудня 2027 року. 
 
За користування коштами понад встановлений строк сторони погодили нарахування підвищеної процентної ставки в розмірі 31,35 процентів річних. 
 
Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором було забезпечено порукою згідно з укладеними з поручителями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договорами поруки, відповідно до умов яких поручителі відповідають перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник. 
 
ОСОБА_1 не виконує зобов`язання за договором кредиту, у зв`язку з чим станом на 22 грудня 2017 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 
10 969,87 швейцарських франків, з яких: прострочена заборгованість по кредиту - 814,99 швейцарських франків; сума дострокового стягнення кредиту - 8 890,59 швейцарських франків; заборгованість по відсотках - 1 099,95 швейцарських франків; заборгованість по підвищених відсотках - 164,34 швейцарських франків. 
 
Відповідачам направлялись вимоги про дострокове погашення суми боргу, проте ні боржник, ні поручителі не вчинили жодних дій, які б свідчили про намір у добровільному порядку сплатити прострочену заборгованість.
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ «Універсал Банк» про захист прав споживача шляхом визнання умов кредитного договору несправедливими та визнання недійсними окремих положень кредитного договору, а саме: підпункту 2.12. пункту 2, підпункту 9.9. пункту 9 та Додатку №1.
 
Зустрічний позов мотивовано тим, що додаток № 1 з переліком додаткових витрат, які понесе позичальник у зв`язку з отриманням кредиту, про який ідеться у підпункті 9.9. пункту 9 кредитного договору, ОСОБА_1 не підписувався і з його змістом вона не ознайомлювалась, а тому його умови відповідно до положень статей 10, 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими. Встановлена підпунктом 2.12. пункту 2 кредитного договору умова щодо надання кредитору права збільшувати процентну ставку в односторонньому порядку суперечить положенню статті 1056-1 ЦК України і є нікчемною. До того ж у зв`язку зі збільшенням банком процентної ставки сторони мали б погодити новий графік платежів, проте цього не було зроблено, а дійсний розмір процентної ставки та кінцева сукупна вартість кредиту не відповідають вказаній в договорі процентній ставці і абсолютному значенню подорожчання кредиту. Отже під час укладення кредитного договору банк ввів позичальника в оману щодо істотних умов кредитного договору.
 
Короткий зміст ухвалених судових рішень 
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 
2020 року позов АТ «Універсал Банк» та зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.
 
Визнано недійсними підпункт 2.12. пункту 2 та підпункт 9.9. пункту 9 кредитного договору від 27 грудня 2007 року № 0667-2915/756-0871 укладеного між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 .
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 1 957,00 швейцарських франків.
 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 1 957,00 швейцарських франків.
 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 1 957,00 швейцарських франків.
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним підпункту 2.12. пункту 2 суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідна умова, кредитного договору, про право банку збільшувати розмір відсоткової ставки в односторонньому порядку, не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням частини 5 статті 11 та частини 1 статті 18 Закону «Про захист прав споживачів», оскільки умова зазначеного підпункту кредитного договору, зокрема в частині, що неповернення достроково усієї суми кредиту є автоматичною згодою, яка не потребує письмового оформлення на збільшення обсягу зобов`язань, є несправедливою, з огляду на те, що не повернення значної суми коштів у обмежені строки є наслідком фінансових можливостей позичальника, а не автоматичною згодою на такі зміни. 
 
Визнаючи недійсним підпункт 9.9. пункту 9 кредитного договору, суди дійшли висновку, що такі умови суперечать частині 2 статті 11 Закону «Про захист прав споживачів», оскільки згідно із зазначеним підпунктом кредитного договору його складовою частиною є додаток № 1 - перелік додаткових витрат, які несе позичальник у зв`язку з отриманням кредиту за цим договором, однак доказів, на підтвердження наявності зазначеного додатку та підписання його позичальником до суду першої інстанції не надано. Погодившись із зазначеним висновком місцевого суду, апеляційний суд зазначив, що перелік додаткових витрат, які несе позичальник у зв`язку з отриманням кредиту, має бути визначений умовами договору та погоджений сторонами. Сама по собі умова підпункту 9.9 кредитного договору є відсилочною, тому на підтвердження дійсності указаної умови договору банк мав надати суду першої інстанції оспорюваний додаток, який підписаний сторонами. Однак, банк до суду першої інстанції додаток не надав, а у суді апеляційної інстанції не навів поважних причин щодо наявності об`єктивних перешкод надати додаток до суду першої інстанції.
 
Задовольняючи частково первісний позов суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, з урахуванням задоволення зустрічної вимоги про визнання недійсними умов кредитного договору щодо права банку змінювати в односторонньому порядку процентну ставку, здійснив перерахунок нарахованих банком відсотків.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ «Універсал Банк», у якій заявник просив рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року та постановку Київського апеляційного суду від 
20 жовтня 2020 року скасувати, і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову АТ «Універсал Банк» та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування 
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Предметом спору в даній справі є вимоги про стягнення заборгованості у загальному розмірі 10 967,87 швейцарський франків (станом на момент звернення до суду з позовом еквівалентно 302 219,92 грн), а також про захист прав споживача шляхом визнання умов кредитного договору (підпункт 2.12. пункту 2 та підпункт 9.9. пункту 9) несправедливими та визнання їх недійсними.
 
Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.
 
Ураховуючи зазначене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. 
 
За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Верховний Суд врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не обгрунтував наявность виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (рішення від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обгрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 
2020 року за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про захист прав споживача, визнання умов кредитного договору несправедливими, визнання пунктів кредитного договору недійсними, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді:        	Г. І. Усик     І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак