УХВАЛА

02 грудня 2020 року 
м. Київ
Справа №  925/1105/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Огородніка К.М.- головуючого, Жукова С.В., Ткаченко Н.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.; 

за участю представників:
АТ "НАК "Нафтогаз України" - адвоката Верхацького І.В. (дов. від 17.05.2019),
АТ "Укртрансгаз" - адвоката Онищенка І.П. (дов. від 23.01.2020),
КП «Уманьтеплокомуненерго» - адвоката Пегза К.К. (дов. від 30.12.2019)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Акціонерного товариства «Укртрансгаз» та Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
на постанову    Північного    апеляційного господарського суду від 29.07.2020 
та рішення Господарського суду    Черкаської    області від 06.03.2020 
у справі    № 925/1105/19
за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз»
до Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго»,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»,
про повернення майна та стягнення 54 670 360, 93 грн.

За результатами розгляду касаційних скарг Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі - АТ "Укртрансгаз", позивач) звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Уманського комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго" (далі - КП "Уманьтеплокомуненерго", відповідач) про повернення безпідставно набутого майна - природного газу в обсязі 8181, 075 тис. куб. метрів та стягнення 54 670 360,93 грн, що є вартістю безпідставно набутого майна.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом безпідставного, без оформлення будь-яких договірних відносин з позивачем, набуття    відповідачем у січні, лютому  2017 року природного газу із газотранспортної системи, власником якого є позивач, за відсутності у нього як постачальника природного газу    договірних відносин із позивачем. Вказане, на думку позивача, свідчить про наявність правових підстав для зобов`язання   відповідача повернути   безпідставно набуте майно    або стягнення вартості    набутого майна у порядку    статті 1212 ЦК України.

Розгляд справи судами

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 06.03.2020 у задоволенні позову відмовлено повністю. Стягнуто з АТ "Укртрансгаз" на користь КП "Уманьтеплокомуненерго" 24 970,00 грн витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

Рішенням мотивоване тим, що КП "Уманьтеплокомуненерго" має договірні відносини з АТ "НАК Нафтогаз України", у спірний період спожило природний газ на підставі укладених з АТ "НАК "Нафтогаз України" договорів постачання природного газу. Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність умов, що є правовою підставою для застосування статті 1212 ЦК України.

Також суд вказав, що враховуючи положення договорів, укладених між відповідачем та третьою особою у справі, норми розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/2017", фактичне отримання природного газу відповідачем у січні, лютому  2017 року, то відповідно обсяги споживання природного газу відповідачем не можуть бути кваліфіковані як несанкціонований відбір природного газу.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції  від 06.03.2020, АТ "Укртрансгаз" подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги повністю задовольнити.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду Черкаської області від 06.03.2020, серед іншого, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,  на стороні позивача -  Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України»).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.07.2020 рішення Господарського суду Черкаської області від 06.03.2020 у справі №925/1105/19 - скасовано.  
Ухвалено нове рішення, яким відмовлено АТ "Укртрансгаз" в задоволенні позову до Уманського комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго" про повернення майна та стягнення 54 670 360,93 грн.  Стягнуто з АТ "Укртрансгаз" на користь Уманського комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго" 24 970,00 грн витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.
Заяву Уманського комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго" про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з АТ "Укртрансгаз" на користь Уманського комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго"  15 000 грн витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в суді апеляційної інстанції. В решті заяви - відмовлено.

Ухвалюючи постанову суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки до предмету доказування у цій справі входять обставини щодо підстав споживання відповідачем газу, у зв`язку з чим досліджувалися договірні відносини відповідача з АТ "НАК "Нафтогаз України" і встановлювалися обов`язки останнього, якого в порушення статті 50 ГПК України судом першої інстанції до участі у справі не було залучено, апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

При цьому, за результатом розгляду спору по суті заявлених позовних вимог суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з їх необґрунтованістю, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами наявність умов, що є правовою підставою для застосування статті 1212 ЦК України з огляду на наявність  договірних відносин відповідача з АТ "НАК Нафтогаз України", на підставі яких й було спожито відповідачем  природний газ у спірних період.
Крім того, пред`явлення позивачем у позові разом двох альтернативних вимог до відповідача - про зобов`язання повернути безпідставно набуте майно та про стягнення вартості такого майна, не відповідає вимогам статті 1213 ЦК України.

Обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

01.04.2016 між відповідачем і позивачем був укладений договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №160300114/13-7103/16, відповідно до умов якого газотранспортне підприємство (позивач) зобов`язалося надати замовнику (відповідачу) послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення газорозподільних станцій (далі - ГРС), а замовник - внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами у розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами договору.

Факт здійснення відповідачем позивачу оплати у повному обсязі за надані останнім послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами у січні та лютому 2017 року підтверджується актами наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 31.01.2017 та від 28.02.2017, підписані сторонами. Указаний факт сторонами не заперечується.

Крім того, між КП "Уманьтеплокомуненерго" та АТ "НАК "Нафтогаз України" було укладено договори поставки природного газу №2329/1617-ТЕ-36 від 06.09.2016 та №2567/1617-БО-36 від 31.10.2016. Договори поставки природного газу № 2329/1617-ТЕ-36 від 06.09.2016 та № 2567/1617-БО-36 від 31.10.2016, укладені із АТ "НАК "Нафтогаз України" (далі - договори поставки) не передбачали умов, за яких постачальник не подає номінацію планових обсягів постачання природного газу на відповідний період для потреб споживача.

Указані договори були укладені між відповідачем та АТ "НАК "Нафтогаз України" відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносин у перехідний період)" № 758 від 01.10.2015.

Умовами п. 2.1 вказаних договорів поставки передбачено постачання природного газу в період з 01.10.2016 по 31.03.2017 і визначено обсяг постачання газу помісячно у вказаному періоді. 
Акти приймання-передачі газу за січень та лютий 2017 року із зазначенням об`єму спожитого природного газу у розмірі 4 076, 551 тис. куб. м та 4 104, 524 тис. куб. м, підписані відповідачем були направлені на підпис постачальнику - АТ "НАК "Нафтогаз України". Однак, АТ "НАК "Нафтогаз України" вказані акти були повернуті без підпису із посиланням на відсутність підтвердження планових обсягів (номінацій) природного газу у вказаному періоді.

АТ "Укртрансгаз", вважаючи, що відібраний газ відповідачем був здійснений з обсягів природного газу позивача, що був придбаний останнім за результатами публічних закупівель та подані до газотранспортної системи на виконання функцій оператора ГТС, звернувся до суду з вимогою про повернення йому такого газу, або ж, у разі відсутності такого товару, стягнення з КП "Уманьтеплокомуненерго" вартості відібраного газу.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

АТ "Укртрансгаз" (скаржник1) подав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу та додаткові пояснення, в яких просить скасувати  рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2020 та ухвалити    нове рішення,    яким зобов`язати КП «Уманьтеплокомуненерго» повернути АТ «Укртрансгаз» в натурі безпідставно набуте майно - природний газ    в обсязі    8    181,075 тис.м.куб. та стягнути 54    670    360,93 грн, що є вартістю    безпідставно набутого майна - природного газу в       обсязі    8    181,075тис.м.куб.

У касаційній скарзі підставами касаційного оскарження АТ "Укртрансгаз" зазначило пункт 3 частини другої та підпункти а, в пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, а саме,  відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 1212, 1213 ЦК України у випадку несанкціонованого відбору природного газу. Водночас, скаржник-1 вказав, що до спірних правовідносин належить застосовувати висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 20.12.2018 у справі № 920/169/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6611/19, від 15.05.2019 у справі № 924/811/18, від 24.02.2020 у справі №      911/1036/19, від 10.06.2020 у справі № 904/4018/19 (щодо передумов для визнання зобов`язань договірними) та у постанові від 18.05.2020 у справі № 826/16697/17 (щодо правового значення договору в контексті господарської операції та умов встановлення дійсного руху активу (природного газу) між постачальником і споживачем).
Скаржник-1 наголошує на тому, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій стосовно відбору природного газу відповідачем нібито за договорами постачання природного газу з АТ "НАК "Нафтогаз України" не відповідають обставинам справи та не підтверджуються жодними належними і допустимими доказами. 

Також скаржник-1 вказав про порушення норм процесуального права з огляду на не дослідження доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.    

До Касаційного господарського суду з касаційною скаргою звернулося АТ «НАК «Нафтогаз України» (скаржник 2), який просить скасувати  рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2020 в частині відмови у стягненні 119 850,88 грн та прийняти в цій частині нове рішення про стягнення вказаних коштів.
Скаржник2 вважає, що судами надано правову оцінку спірним відносинам без врахування предмету позовних вимог -  повернення безпідставно набутого майна та його вартості на підставі статей 11212, 1213 ЦК України,  а також зазначає, що судами не досліджено фактичні обставини справи відсутності договірних відносин між позивачем та відповідачем. 

Підставою для касаційного оскарження НАК «Нафтогаз України» вказує неправильне застосування норм матеріального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. Оскаржувана постанова протирічить висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 18.05.2020 по справі №826/16697/17, стосовно умов, необхідних для встановлення факту постачання природного газу . «Наявність у НАК «Нафтогаз України» обов`язку з постачання газу споживачам, який протиправно не було виконано позивачем, на що посилались суди попередніх інстанцій, не можна оцінювати як підтвердження факту дійсного руху спірного активу між сторонами»;
- справа №925/1105/19 становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для скаржника, оскільки питання встановлення фактичних обставин при несанкціонованому споживанні природного газу, питання власника фактично отриманого з газотранспортної системи газу має виключне значення для учасників ринку природного газу.

На думку, НАК «Нафтогаз України», суди, здійснивши висновки про споживання відповідачем природного газу з ресурсу НАК «Нафтогаз України», вийшли за межі доказування у даній справі, з посиланням на постанови Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 904/2092/17, від 20.02.2018 у справі №911/653/17, від 22.06.2018 у справі №904/5621/17.

Зазначає також скаржник-2 про відсутність доказів постачання природного газу з ресурсу АТ «НАК «Нафтогаз України», а також, що судами не досліджено фактичні обставини справи.

Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу.

До  Верховного Суду від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу АТ «Укртрансгаз», в якому з посиланням на правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права наведено прохання залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Заслухавши присутніх у судовому засіданні представників учасників справи, розглянувши матеріали справи, здійснивши перевірку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Касаційного господарського суду зазначає про таке.

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, згідно зі статтею 300 ГПК України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

Тому відхиляються доводи касаційних скарг про те, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають обставинам справи та не підтверджуються жодними належними і допустимими доказами; відсутність доказів постачання природного газу з ресурсу АТ "НАК "Нафтогаз України"; не дослідження  фактичних  обставини справи, оскільки це призведе до виходу за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених частиною другою статті 300 ГПК України, відповідно до якої  суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Верховний Суд визнає необґрунтованими доводи про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, оскільки незгода скаржників із рішенням суду попередньої інстанції не підтверджує його незаконність, не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача є звичайним передбачуваним процесом. Подані касаційні скарги фактично зводяться до спроби переконати суд у необхідності переглянути зміст рішення, ухваленого судом апеляційної інстанції, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду тільки через те, що таке рішення скаржники вважають незаконним. 

Відповідно до положень частини першої статті 300 ГПК України Верховний Суд розглядає доводи касаційних скарг тільки в частині, що стала підставою для відкриття касаційного провадження, тобто з підстав того, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

За приписами пунктів 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

В оскаржених судових рішеннях суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статей 1212, 1213 ЦК України.

Скаржники у касаційних скаргах посилалися на те, що суди в оскаржуваних рішеннях не врахували висновки Верховного Суду, викладені у низці постанов щодо застосування положень статті 1212 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи скаржників, оскільки підстави позовів у зазначеній справі та справах № 826/16697/17, №904/4018/19 та №920/169/18, і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах. 

Із цього приводу судова колегія відзначає, що за змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

Надаючи оцінку доводам стосовно  відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, колегія суддів касаційної інстанції враховує таке. 

Верховним Судом у постанові від 25.02.2020 у справі № 905/2248/18 за позовом АТ "Укртрансгаз" до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Маріупольгаз" про зобов`язання повернути природний газ у певному обсязі або відшкодувати його вартість за подібних предмета та підстав позову вже було викладено висновок щодо питання застосування норм права у подібних даній справі правовідносинах. 

Так, Верховним Судом взято до уваги, що відповідно до Положення "Про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 № 758, розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.10.2015 № 1064-р "Деякі питання опалювального сезону 2015/16 року", розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р "Про деякі питання опалювального сезону 2016/2017", АТ "НАК "Нафтогаз України" було зобов`язане видати номінації Комунальному комерційну підприємству Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа" та Обласному комунальному підприємству "Донецьктеплокомуненерго", відповідно до договорів, які укладені між ними, та постачати природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії, і це є обов`язком АТ "НАК "Нафтогаз України", а не його правом.

У постанові Верховного Суду у справі № 905/2248/18 констатовано, що, враховуючи встановлений спеціальним законодавством у сфері газопостачання механізм постачання природного газу, можливість відбору підприємствами теплокомуненергетики із газотранспортної системи погоджених у відповідних договорах з Компанією обсягів природного газу перебуває у безпосередній залежності від належного виконання Компанією своїх зобов`язань з підтвердження обсягів природного газу шляхом своєчасної видачі номінацій. Тобто видача Компанією номінацій є однією із гарантій безперебійного постачання виробнику теплової енергії природного газу з метою виробництва теплової енергії в опалювальний сезон. Водночас, визначений розпорядженням обов`язок надати номінації до початку опалювального сезону не свідчить про обмеження його періодом, який закінчується із початком опалювального сезону, оскільки полягає у забезпеченні належної підготовки до опалювального сезону та забезпечення природним газом протягом усього сезону (зазначена правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 22.06.2018 у справі №904/5621/17, від 05.03.2019 у справі №923/351/18).

Відтак, доводи у частині відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються висновками Верховного Суду у постанові 25.02.2020 у справі № 905/2248/18.

Посилання скаржників на постанову Верховного Суду від 10.06.2020 у справі №904/4018/19 як на наявність різної правозастосовчої практики Судом оцінюються критично, оскільки вказаною постановою справу №      904/4018/19 передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області у зв`язку із тим, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 

Посилання скаржників на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного в постанові Верховного Суду від 18.05.2020 у справі №826/16697/17, колегією суддів також не приймаються, з огляду на таке.
Як вбачається зі змісту зазначеної постанови, позивачем у справі є АТ «НАК «Нафтогаз України», відповідачем - Офіс великих платників податків ДПС, а предметом позову є оскарження податкового повідомлення-рішення. Отже, суб`єктний склад, правовідносини та правове регулювання таких відносин є відмінним від наявних у даній справі.
У постанові Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду також зазначив, що «саме по собі ігнорування (невиконання) АТ «НАК «Нафтогаз України» визначеного обов`язку із видачі номінацій та поставки газу, що призвело до невиконання господарського зобов`язання саме постачальником, може мати наслідком притягнення такої особи до відповідальності відповідно до положень статті 59 Закону №329-VIII, а також відшкодування збитків згідно з приписами статті 216 ГК України. Водночас, такі обставини не є тотожними фактичному руху матеріального активу, з яким ПК України і пов`язує реальність господарської операції як підстави для відображення відповідних зобов`язань в податковому обліку платника податків». 

Оцінюючи доводи скаржників, колегія суддів враховує, що в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 305/1180/15-ц (абзац 18), від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11 (абзац 20), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац 18), зазначено що подібність правовідносин (про яку йдеться в статті 287 ГПК України), означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Зважаючи на наведене, посилання скаржників на викладені в постанові у справі №826/16697/17 висновки не можуть розглядатися як підстави касаційного оскарження ухвалених у даній справі судових рішень, оскільки такі висновки зроблені щодо правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі № 925/1106/19, вони відрізняються предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог та встановленими фактичними обставини.

Аналогічний висновок викладено Касаційним господарським судом у складі Верховного суду в постанові від 18.08.2020 у справі № 917/1568/19, і колегія суддів не вбачає у даному випадку підстав для відступу від такого висновку.

Також не беруться до уваги доводи скаржників про невідповідність оскаржених судових рішень висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 20.12.2018 у справі № 920/169/18. 

Зазначеною вище постановою справу № 920/169/18 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва з огляду на те, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а також не було надано належної оцінки доводам учасників справи. 

Крім того, позовні вимоги у справі № 920/169/18 мотивовані тим, що спірні грошові кошти перераховані відповідачці помилково із посиланням у графі призначення платежу відповідного платіжного доручення на договір, який між сторонами не укладався, чого не мало місця у цій справі, що переглядається.

Також у справі № 920/169/18 зроблено висновок, що сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, зокрема переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору. Однак, подібний висновок не може бути застосовано при розгляді даної справи №916/2456/19, оскільки обставин переплати суми за зобов`язаннями, як і відсутності договірних відносин у цій справі не встановлено.

Відхиляються судовою колегією і посилання АТ "Уктрансгаз" на постанови Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 910/6611/19, від 15.05.2019 у справі № 924/811/18, від 24.02.2020 у справі № 911/1036/19, як на підставу, визначену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Зокрема, ці постанови ухвалені за інших предмета і підстав позову, встановлених судами обставин справи та інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, аніж у справі, що переглядається в касаційному порядку.

Так, предметом позову у справі № 910/6611/19 є визнання припиненими зобов`язань за підпунктом 4.1.23 пункту 4.1 договору оренди № 240-2011 та стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 1 558 336 грн, що пов`язано з виконанням кредитних зобов`язань. 

У справі № 924/811/18 позовні вимоги про стягнення 1 075 571 грн відшкодування вартості безпідставно набутого майна мотивовані тим, що між сторонами по справі у 2016 році виникли позадоговірні зобов`язання у зв`язку з проведенням позивачем будівельних робіт по капітальному ремонту вул. Заводської в смт. Сатанів по улаштуванню 2 540 кв.м дорожнього покриття, улаштування 108,3225 кв.м тротуару зі своїх матеріалів.

У справі № 911/1036/19 позов про стягнення 572 401,29 грн, з яких 514      501,60 грн безпідставно набутих коштів, 44 465,99 грн інфляційних втрат та 13 433,70 грн - 3% річних мотивовано помилково переплаченими коштами позивачем за договорами на виконання верхолазних робіт. 

Таким чином, правовідносини у справі № 925/1105/19 істотно відрізняються від правовідносин у перелічених вище справах та не є подібними.       

Також колегія суддів касаційної інстанції відхиляє доводи скаржників про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, з`ясовуючи обставини виконання/невиконання АТ "НАК "Нафтогаз України" розпорядження Кабінету Міністрів України № 742-р від 05.10.2016 «Деякі питання опалювального сезону 2016/17 року», посилаючись на практику, викладену в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 911/653/17 (позов про стягнення з відповідача на користь позивача частини вартості компенсації обсягів небалансу в грудні 2016 року у розмірі 800 000,00 грн), від 22.03.2018 у справі №904/2092/17 (позов про припинення дії, що порушує право), від 22.06.2018 у справі №904/5621/17 (позов про зобов`язання відновити газопостачання, яке припинено на підставі актів про припинення від 31.03.2017) з огляду на наступне. 

Аналіз змісту наведених вище постанов, дає підстави для висновку, що визначальна відмінність предмету та підстав позову у даній справі та у постановах Верховного Суду, на які посилаються скаржники, однаково як і не подібність правовідносин у таких справах за будь-яким іншим із зазначених вище критеріїв, не дає підстав для касаційного оскарження в розумінні пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Також за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України відкриття касаційного провадження через не дослідження зібраних у справі доказів можливе лише за умови наявності у касаційній скарзі інших обґрунтованих підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1,      2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу, чого не знайшло підтвердження у поданих касаційних скаргах.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи скаржників про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, та про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, не знайшли свого підтвердження, а тому Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційними скаргами АТ "Укртрансгаз" та АТ "НАК "Нафтогаз України" на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України в частині підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, та на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України в частині доводів про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України).

Керуючись статтями 234, 235, 240, 296 ГПК України, Верховний Суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційними скаргами Акціонерного товариства «Укртрансгаз» та Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на постанову    Північного    апеляційного господарського суду від 29.07.2020 та рішення Господарського суду    Черкаської    області від 06.03.2020 у справі    № 925/1105/19. 

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий, суддя                                                            К.М. Огороднік 

Судді                                                                                          С.В. Жуков

                                                                                          Н.Г. Ткаченко