Постанова    
Іменем  України
 
11 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 523/8867/16-ц
провадження № 61-164св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., Стрільчука В. А.
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року у складі судді Кисельова В. К. та постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Дрішлюка А. І., Черевка П. М., Громік Р. Д.,
ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про визнання недійсними  договорів та стягнення суми. 
Позов мотивований тим, що 14 вересня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0034/8281962, відповідно до якого банк зобов`язується надати ОСОБА_1 кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в сумі 103 020,00 грн строком на 120 місяців по 17 вересня 2017 року зі сплатою процентів у розмірі 13,5 % річних. 20 вересня 2011 року між банком та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 14 вересня 2007 року, яким були внесені зміни до п.1.2. кредитного договору та збільшено строк дії кредиту на 120 місяців до 14 вересня 2027 року. В забезпечення належного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, 14 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, а також договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою  Т. В., зареєстрованого в реєстрі № У-359.
Позивач також вважав недійсним в цілому укладений 14 вересня 2007 року кредитний договір через наступні обставини, по-перше, працівники банку не мали прав на підписання зазначеного кредитного договору від імені ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», оскільки право підпису документів від імені банку має лише Голова правління, інші особи мають право підпису лише на підставі довіреності від імені банку виданої Головою правління, або особами, що діють від імені банку на підставі довіреності з правом передоручення; по-друге, частину кредиту у сумі 98020,00 грн, із 103020,00 грн, позивач не отримав, про що свідчить відсутність підпису позивача у заяві на видачу готівки № 1179/675-8 від 17 вересня 2007 року, яка видана датою пізніше від дати укладення кредитного договору, та висновок експертів № 20/011/1027/4, згідно якого відсутнє документальне підтвердження видачі кредиту у сумі 98 020,00 грн, у сумі 89 900,00 грн, а також неможливо обґрунтувати використання банком поточного рахунку для зарахування та сплати грошових коштів, оскільки відсутній первинний документ банку - меморіальний ордер щодо видачі кредитних коштів у розмірі 103 000,00 грн та відсутня заява на відкриття поточного рахунку позичальнику і договір банківського рахунку, укладеного між банком та позивачем; по-третє, положення одних умов кредитного договору, передбачені у додатку № 1 до кредитного договору, суперечать іншим умовам кредитного договору, а саме п.1.1. кредитного договору та умовам додатку № 2 - графіку погашення кредиту, які є невід`ємною частиною кредитного договору, щодо валюти кредиту, також, умови п.1.3. кредитного договору та розрахунок щомісячних платежів визначений додатком № 2 - графік погашення кредиту, мають двозначність суттєвих умов договору щодо визначення розміру щомісячних платежів позичальника за кредитним договором та не надає можливості позивачу визначитись із істотними умовами договору щодо сум повернення кредиту.
З урахуванням уточнених позовних вимог просив: 
визнати недійсним кредитний договір від 14 вересня 2007 року № 014/0034/8281962 укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПFN «Райффайзен Банк Аваль»$
визнати недійсним додаткову угоду № 1 від 20 вересня 2011 року до кредитного договору № 014/0034/8281962 від 14.09.2007 року;
стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 132  814,52 грн;
визнати недійсним договір поруки ЛІ 014/0034/8281962/1 від 14 вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»;
визнати недійсним договір іпотеки укладений 14 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та посвідчений приватним нотаріусом: Одеського міського нотаріального округу, Чепелевою Т. В., та зареєстрованим в реєстрі за №У-359 та Договір про зміни до іпотечного договору від 12 вересня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Чепелевою Т.В., та зареєстрованим в реєстрі за № 5684.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, задоволено частково.
Визнано недійсним кредитний договір № 014/0034/8281962 від 14 вересня 2007 року укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та додаткову угоду № 1 від 20 вересня 2011 року; стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь позивача грошові кошти у сумі 34 794,52 грн та судові витрати, а саме витрати на проведення судової економічної експертизи у розмірі 14 880,00 грн, витрати на сплату судового збору у розмірі 551,20 грн. В решті позовних вимог відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідач не повідомив позивача про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, що передбачено частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»), то фактично дані обставини свідчать, що позивач уклав договір з прихованням від нього суттєвих умов договору, що суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним в цілому. 
Щодо визнання недійсними договору поруки та іпотечного договору суд дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_1 не є стороною за даними договорами, то його права не порушені, тому в задоволені позову в цій частині слід відмовити.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Апеляційну скаргу представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - Зарецького І. Г. задоволено частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року скасовано в частині задоволення позовних вимог. В скасованій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог.
В іншій частині рішення залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позичальник має право на звернення до суду за захистом порушених цивільних прав. Однак, заниження банком реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту самі по собі не можуть слугувати підставою для визнання недійсними оспорюваних правочинів. Крім того, при використанні плаваючої процентної ставки за кредитом неможливо з точністю встановити наперед показники реальної відсоткової ставки та абсолютного подорожчання кредиту (постанова Верховного Суду від 21 березня 2018 року, справа № 405/2823/15-ц). При цьому, наведені вище підстави як окремо так і в сукупності, які свідчать про наявність порушень з боку кредитора, за наявності інших встановлених обставин справи, які безпосередньо обумовлюють специфіку правовідносин сторін та особливість обставин конкретно взятої справи не можуть бути підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому, а можуть лише свідчити про недійсність окремих його частин, вимоги щодо чого, однак не заявлялись позивачем в процесі розгляду справи. Кредитором були допущені порушення, зокрема, щодо доведення до відома позичальника схеми погашення кредитної заборгованості (ануїтентні чи стандартні платежі, що було встановлено висновком експерта від 24 листопада 2017 року), стягнення з позичальника комісії за оформлення кредиту у розмірі 2020 грн (що не відповідає п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 та рішенню Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011), не узгодження належним чином та відповідно до умов договору реальної процентної ставки, абсолютного подорожчання кредиту, сукупної вартості кредиту та розміру страхових платежів.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_3 , в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року змінити: мотивувальну частину рішення суду в частині відхилення обґрунтування позивача про підписання кредитного договору зі сторони банку неуповноваженими особами та в частині обґрунтувань позивача про неотримання частини кредиту у розмірі 98 020,00 грн із 103 000,00 грн та визнати такі обставини; пункт другий резолютивної частини рішення та стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 132 814,52 грн. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України), та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Про невідповідність порядку укладення та виконання умов договору із позивачем вимогам справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, балансу рівності сторін свідчать обставини, які підтверджені висновком експертів комісійної судово-економічної експертизи № 20/011/1027/4. Заявлені вимоги про недійсність договору у цілому, має фактично вимоги та обґрунтування недійсності конкретних, окремих умов, які у сукупності дають підстави для недійсності договору в цілому. 
Доказом на підтвердження здійснення Банком операції із видачі кредитних коштів є лише касові документи виготовлені та оформлені відповідно з нормативно-правовими актами Національного банку з організації касової роботи в банках України. Невідповідність касових документів вимогам щодо їх оформлення не є підтвердженням здійснення операції з готівкою, а відсутність підпису позивача на заяві на видачу готівки № 1179/675-8 від 17 вересня 2007 року у сумі 89 900,00 грн не є доказом здійснення банком операції із видачі кредитних коштів, та є неналежним доказом отримання кредиту.
Суди не надали оцінки діям відповідача, не надали фактичної оцінки і доводам позивача, та не навели доказів, які б спростовували можливість визнання обставини відсутності у підписантів договору від імені  банку необхідного обсягу повноважень. 
Аргументи інших учасників справи 
У березні 2020 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року скасувати, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року залишити в силі.
Відзив мотивований тим, що ОСОБА_1 не отримував кредит, тому що він не отримував гроші за ним. Кредит, на той час, оформлювала його співмешканка, яка згодом померла. ОСОБА_2 як поручитель сплачувала кредит, щоб банк не забрав квартиру. Крім того, подавала заяву до міліції про відкриття кримінальної справи відносно банку, проте було відмовлено через те, що банк не надав документів за кредитом, внаслідок чого вимушена була замовити проведення економічного дослідження.  
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії постанови Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року відмовлено. 
У лютому 2020 року матеріали цивільної справи № 523/8867/16 надійшли до Верховного Суду та 12 лютого 2020 року передані судді-доповідачу Дундар І. О.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
Суди встановили, що 14 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - Банк) та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0034/8281962, за умовами якого Банк зобов`язується надати ОСОБА_1 кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в сумі 103 020,00 грн, який надається строком на 120 місяців по 17 вересня 2017 року зі сплатою процентів у розмірі 13,5 % річних (далі - Кредитний договір).
14 вересня 2007 року в забезпечення повного та належного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за умовами кредитного договору № 014/0034/8281962, між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 014/0034/8281.
14 вересня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .
20 вересня 2011 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору від 14 вересня 2007 року, яким були внесені зміни до п. 1.2. Кредитного договору та збільшено строк дії кредиту на 120 місяців до 14 вересня 2027 року.
20 вересня 2011 року між Банком та ОСОБА_2 укладений договір про зміни до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т. В., 14 вересня 2007 року за реєстровим № У-359, якою були внесені зміни до п. 1.1 статті 1, статі 5 Іпотечного договору.
У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження                                  № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що працівники банку не мали прав на підписання зазначеного кредитного договору від імені ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», крім того позивач не отримав частину кредиту, про що свідчить відсутність підпису позивача у заяві на видачу готівки № 1179/675-8 від 17 вересня 2007 року, відсутній первинний документ банку - меморіальний ордер щодо видачі кредитних коштів та відсутня заява на відкриття поточного рахунку позичальнику і договір банківського рахунку, укладеного між банком та позивачем; положення одних умов кредитного договору, передбачені у додатку № 1 до кредитного договору, суперечать іншим умовам кредитного договору, а саме п.1.1. кредитного договору та умовам додатку №2 - графіку погашення кредиту, умови п. 1.3. кредитного договору та розрахунок щомісячних платежів визначений додатком № 2 - графік погашення кредиту, мають двозначність суттєвих умов договору щодо визначення розміру щомісячних платежів позичальника за кредитним договором та не надає можливості позивачу визначитись із істотними умовами договору щодо сум повернення кредиту.
У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі                    № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону).
У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що відповідачем не надано позичальнику (споживачу) повної інформації за кредитом відповідно до вимог статей 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів», безпідставні, оскільки позивачем не доведено, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору не була надана інформація, яка б не давала можливості у повній мірі усвідомлювати який договір вона укладає та на яких умовах, або які умови є істотними для кредитного договору, що в свою чергу могло б призвести до порушення прав позивача. При цьому суд зауважує, що відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно і на власний розсуд.
При укладенні 14 вересня 2007 року спірного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Так, підписавши договір, позивач засвідчив, що він погодився з його умовами. ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.
Отже, відсутні правові підстави для визнання оспорюваного кредитного договору в цілому недійсним відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України.
Що стосується посилання позивача на те, що договір від імені банку підписано особою без достатніх повноважень, колегія суддів зазначає наступне.
В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61- 2417сво19) зроблено висновок, що «відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Аналіз статті 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дозволяє зробити висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У частині першій та другій статті 2 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин».
З позовних вимог не вбачається яким чином порушені права позивача, не було встановлено таких обставин і під час розгляду справи.
Отже, суд апеляційної інстанції скасовуючи в частині задоволення позовних вимог рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним кредитного договору від 14 вересня 2007 року та додаткової угоди №1 від 20 вересня 2011 року до кредитного договору від 14 вересня 2007 року, дійшов правильного висновку про відмову в їх задоволенні.
Але суд апеляційної інстанції не звернув уваги на наступне.
В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) Верховний Суд дійшов висновку, що «у відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15,16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
Недійсність правочину, який порушує публічний порядок встановлена законом і цей правочин є нікчемним, тому позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту прав.
Апеляційний суд не звернули уваги на те, що за змістом пункту 1.7 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується одноразово, при наданні кредиту, сплатити банку комісію за оформлення кредиту в розмірі 2020 грн без ПДВ. Позичальник зобов`язаний сплачувати на користь кредитора інші комісії за договором в розмірах, передбачених тарифами кредитора (додаток № 2 до цього договору), а також сплачувати на користь третіх осіб вартість всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань, передбачених додатком № 2 до цього договору. 
Таким чином, зазначена сплата комісій є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункт договору, який передбачає її сплату, є нікчемним.
Суд апеляційної інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, але помилився щодо мотивів такої відмови в частині визнання недійсними пункту 1.7 кредитного договору.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено частково без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судове рішення апеляційної суду змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо нікчемності пункту 1,7 кредитного договору в редакції цієї постанови, у іншій частині судові рішення слід залишити без змін.
Оскільки Верховний Суд змінює оскаржене рішення, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 410, 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргуОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року змінити, виклавши її мотивувальну частини щодо нікчемності пункту 1,7 кредитного договору в редакції цієї постанови.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року, в нескасованій частинізалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                             І. О. Дундар 
 
                                                                                      Є. В. Краснощоков
 
                                                                                      М. М. Русинчук
 
                                                                                      В. А. Стрільчук