ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7870/20 Справа № 201/8180/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро” на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року про закриття провадження у справі за позовом акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро” до ОСОБА_1 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю “Деміс Канц” про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А : 

У червні 2016 року акціонерне товариство “Банк Кредит Дніпро” звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа товариство з обмеженою відповідальністю “Деміс Канц” про стягнення кредитної заборгованості.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2016 року відкрито провадження у даній справі.
17 жовтня 2016 року судом першої інстанції було ухвалено заочне рішення, яким позов Банку задоволено та стягнуто з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором, станом на 24 квітня 2016 року в сумі 3350969 грн. 46 коп..
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із клопотанням про закриття провадження по справі з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України. 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року закрито провадження по справі.
Ухвала суду мотивована тим, що між позивачем та відповідачем виник спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
В апеляційній скарзі акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро” посилаючись на порушення судом норм процесуального права просило скасувати вказану ухвалу, а матеріали справи направити до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що правова позиція Верховного суду на яку посилається суд в оскаржуваній ухвалі, на момент подачі позовної заяви не існувала, що свідчить про правомірність звернення позивача до суду загальної юрисдикції.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро” на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.
Закриваючи провадженні у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний спір повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства
Згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Як вбачаться із матеріалів справи, позовні вимоги Банку ґрунтуються на договорі поруки від 23.12.2015р. № 231215-П, за яким ОСОБА_1 поручився перед банком за виконання ТОВ «Деміс Канц» кредитного договору № 02/010613/КЛВ від 01.06.2013р.
Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦПК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Згідно до ч. 1 ст. 555 ЦПК, у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов`язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора.
Чинним законодавством не обмежено право кредитора (позивача) звертатися виключно до боржника разом з поручителем, надано право вибору, або звернутись з вимогами до боржника, або до поручителя.
Поручитель при цьому зобов`язаний лише повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення позову — подати клопотання про залучення до участь у справі.
Юрисдикцію господарських суддів визначено ст. 20 ГПК України.
Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року), господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи — підприємці.
Крім того, у правових висновках винесених Великою Палатою Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року (справа №910/1733/18) та від 19 березня 2019 року (справа №904/2526/18) зазначається, що з дня набрання чинності ГПК України в редакції Закону України “Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів” від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення основного зобов`язання, якщо сторони цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. 
Як вбачається з матеріалів справи, 01 червня 2016 року ПАТ “Банк Кредит Дніпро” звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а 17 жовтня 2016 року по справі було ухвалено заочне рішення суду. 
Тобто, Закон України “Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів” від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року та правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року (справа №910/1733/18) та від 19 березня 2019 року (справа №904/2526/18), до даних правовідносин не застосовуються, оскільки вказані Закон України та правові висновки Великої Палати Верховного Суду прийняті після прийняття позову та ухвалення заочного рішення по справі.
Проте суд першої інстанції, закриваючи провадження по справі, вирішив питання юрисдикції, посилаючись на закон, який під час прийняття позову та ухвалення рішення не діяв, чим порушив право сторін доступу до судочинства.
Також колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
       Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:
       1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;
       2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;
       3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;
       4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;
       5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. 
А згідно ч. 4 цієї статті суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Так, як вбачається з матеріалів справи, 17 жовтня 2016 року судом першої інстанції було ухвалено заочне рішення, яким позов Банку задоволено та стягнуто з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором станом на 24 квітня 2016 року в сумі 3350969 грн. 46 коп. (а.с. 79), а 25 лютого 2019 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про перегляд вказаного заочного рішення, посилаючись на те, що про судове рішення він дізнався випадково та в суд його ніхто не виклав, яка ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2019 року залишена без розгляду (а.с. 93, 97).
21 березня 2019 року ОСОБА_1 повторно подав заяву про перегляд заочного рішення з тих самих підстав та ця заява ухвалою того ж суду від 15 квітня 2019 року залишена без задоволення (а.с. 102, 108)
26 квітня 2019 року ОСОБА_1 знову подав до суду заяву перегляд заочного рішення від 17 жовтня 2016 року та ухвалою районного суду від 14 травня 2019 року в задоволенні цієї заяви відмовлено (а.с. 114, 120), не погоджуючись із вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, та ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року було відмовлено у відкритті апеляційного провадження (а.с. 129,151).
Також, ОСОБА_1 25 жовтня 2019 року повторно, в четвертий раз, подав до суду заяву про перегляд вказаного вище заочного рішення суду, посилаючись при цьому на тіж обставини, що і раніше заявляв у заявах про перегляд заочного рішення, проте ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2019 року ця заява була задоволена та вказане заочне рішення скасовано (а.с. 160, 187).
А в подальшому ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2020 року провадження по справі закрито.
За таких обставин, колегія суддів вважає що відповідач ОСОБА_1 не оскаржуючи судове рішення у повному обсязі в апеляційному порядку, після відмови в його перегляді, неодноразово подавав заяви про перегляд заочного рішення без законних на те підстав, що є недопустимим, чим вчинив дії які кваліфікуються як зловживання процесуальними правами, а суд першої інстанції у відповідності до ч.ч. 3 та 4 ст. 44 ЦПК України не вжив заходів щодо запобіганню такого зловживання процесуальними правами учасником справи. 
Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції порушив вимоги матеріального та процесуального закону, а тому оскаржувана ухвала про закриття провадження є незаконною та підлягає скасуванню з направленням матеріалів справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 379 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро” — задовольнити.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року — скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко