ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 грудня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 340/2032/20	

          Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
          головуючого - судді  Лукманової О.М. (доповідач),
          суддів:  Божко Л.А., Дурасової Ю.В.,     
розглянувши у порядку письмового провадження у приміщені суду в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року (суддя Казанчук Г.П., м. Кропивницький, повний текст рішення складено 05.10.2020 року)  у справі № 340/2032/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в:
22.06.2020 року ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі по тексту – відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення по день фактичного розрахунку; зобов`язати відповідача виплатити заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення по день фактичного розрахунку.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5000,00 гривень.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, апеляційну скаргу подав ОСОБА_1 ,, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про повне задоволення позову. Апелянт вказував, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці осіб рядового і начальницького складу Збройних сил України, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тобто потрібно застосовувати норми статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби. Апелянт вказував, що суд першої інстанції зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку не обґрунтував таке зменшення, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Апелянт вказував, що він звернувся до суду одразу, коли отримав відмову відповідача у виплаті належних йому сум, був звільнений з військової служби 15.01.2019 року, у березні 2020 року - подав позовну заяву до суду про стягнення компенсації за додаткову відпустку учаснику бойових дій. З позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку звернувся до суду одразу, після виплати йому компенсації за стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 17.06.2020 року виплачено компенсацію, 18.06.2020 року  подано позовну заяву до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позивачем не було здійснено навмисного затягування часу. Апелянт вказував, що недоцільно зменшувати належну суму середнього заробітку за час затримки розрахунку. Зменшення можливе коли розміри середнього заробітку та сума невиплачених коштів відрізняються щонайменше у 100 разів. Зменшивши кінцеву різницю між середнім заробітком, сумою компенсації та зменшеним середнім, що є неспівмірним і непропорційним порушенню. 
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з того, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Зважаючи на зміст трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними працівникові при звільненні сум»  необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).  Суд першої інстанції вказував, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення. Суд першої інстанції вказував, що відповідач не здійснив виплату позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2019 роки, а зробив це лише 17.06.2020 року за рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 року у справі №340/1122/20, тому наявні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною другою статті 117 КЗпП України. Стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно робити з дотриманням принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Сума середнього заробітку за своєчасно не виплачене грошове забезпечення становить 182272,80 грн., що у 18,57 разів (182272,80/9814,81) перевищує розмір суми грошового забезпечення, яку було відповідачем своєчасно не виплачено. ОСОБА_1 лише 07 квітня 2020 року звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2019 роки. Слід врахувати тривалий час затримки розрахунку при звільненні більше одного року (протягом якого позивач не звертався до суду з відповідним позовом), що, в разі застосування загального порядку обчислення компенсації призведе до значного перевищення розміру компенсації над сумою заборгованих виплат. Суд першої інстанції звернув увагу, що відповідачем до набрання законної сили рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 року у справі №360/1122/20, в добровільному порядку виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2019 роки у розмірі 9814,81 грн. - 17.06.2020 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку. Суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5000,00 грн.
Матеріалами справи встановлено, що, ОСОБА_1 , має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , яке видане 10.05.2018 року.
Наказом командира Військової частини     НОМЕР_1 № 10 від 15.01.2019 року припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення старшого прапорщика ОСОБА_1 , звільненого відповідно до пункту «б» пункту 2 частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) з військової служби наказом начальника Центрального територіального управління Національної гвардії України від 27.12.2018 року № 82 о/с у запас з правом носіння військової форми одягу.   
Встановлено, що рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду    від 19.05.2020 року у справі № 340/1122/20  визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Рішення набрало законної сили 07.08.2020 року.
Відповідно до виписки по картковому рахунку АТ «Приват Банк» про рух коштів, ОСОБА_1 отримав 17.06.2020 року від Військової частини кошти відповідно до рішення суду у розмірі 9815,74 грн. 
Позивач погоджується, що Військовою частиною     НОМЕР_1 Національної гвардії України виконано рішення суду добровільно, до набрання рішенням законної сили та сплачено йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018-2019 роки. Проте, позивач вважає, що разом з виплатою грошової компенсація має  бути сплачена компенсація за час затримки виплати заробітної плати.
Відповідно до ст. 4, ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» установлюються такі види відпусток: зокрема, інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений  Законом України  «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до  Закону України  «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Виплата грошового забезпечення регулюється Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року № 260. Грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби в поточному місяці за минулий. Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. Грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не виплачене йому або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.
Відповідальність роботодавця за несвоєчасний розрахунок з військовослужбовцем Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, чи іншим нормативним документом профільного напрямку, не передбачено, отже, відповідальність за порушення термінів розрахунку з звільненим військовослужбовцем та виплата середнього заробітку за час порушення термінів розрахунку повинна регулюватись загальними законодавчими нормами. 
Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому щодо них мають застосуватися положення Кодексу законів про працю України.
Отже, при вирішенні питання про виплату компенсації за час затримки розрахунку, слід керуватись загальними нормами Кодексу законів про працю України.
Згідно ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в  статті 116  цього Кодексу.
Відповідно до статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Нормою статті 117 вищевказаного Кодексу передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, установи, органу. Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти  усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення  згідно з умовами трудового договору і  відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством  для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.
Для виплати роботодавцем, у даному випадку Військовою частиною, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме, затримки виплати належної грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, на час звільнення ОСОБА_1 зі служби повинен був існувати спір щодо суми розрахунку або виплати/невиплати зобов`язання. Тобто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні може бути виплачений  у разі коли при розрахунку існував спір про належність виплати грошової компенсації. 
ОСОБА_1 звільнено з військової служби наказом командира Військової частини     НОМЕР_1 № 10 від 15.01.2019 року, з ним проведено остаточний розрахунок. З позовом про зобов`язання виплатити йому недоплачену суму грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2019 рік, звернувся у квітні 2020 року, тобто більше одного року після звільнення з військової служби.  Встановлено, що рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду    від 19.05.2020 року у справі № 340/1122/20 було зобов`язано    Військову    частину нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, рішення набрало законної сили 07.08.2020 року, рішення виконано 17.06.2020 року. Тобто, спірною сума стала з моменту звернення ОСОБА_1 до суду з позовом.
Право на виплату грошової компенсації за відпустки та обов`язок її виплатити військовою частиною, виникли з моменту прийняття Кіровоградським окружним адміністративним судом рішення у справі № 340/1122/19від 19.05.2020 року , яке набрало законної сили 07.08.2020 року.
Встановлено, що Військова частина НОМЕР_1 добровільно виплатила ОСОБА_1 грошову компенсацію за відпустки 17.06.2020 року, тобто до набрання рішенням суду законної сили. Суд апеляційної інстанції вказує, що вина відповідача в несвоєчасній виплаті грошової компенсації за відпустки відсутня. 
Спір щодо неповністю проведеного розрахунку з ОСОБА_1 виник одночасно з його зверненням до суду з позовом, до цього, на момент звільнення спірність щодо виплати сум, неналежного розрахунку під час звільнення, не було. З ухваленням судом рішення та набрання ним законної сили починається обрахунок часу для можливої компенсації у вигляді середнього заробітку за час не проведення розрахунку. 
Відповідно до пунктів 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Слід вважати, остаточний розрахунок здійснено з позивачем 17.06.2020 року. Розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача, який становить 182272,80 грн. (351,2 грн. х 519 дні).
При вирішені спору слід зважати, що сума, яка в результаті судового оскарження виявилась недоплаченою при звільненні позивача становить 9716,66 грн. та сума, яка є можливим середнім заробітком за час затримки розрахунку становить 182272,80 грн. Порушується пропорційність недоплаченої суми санкції, порушується розумність покладання на роботодавця обов`язку виплати певну компенсацію працівнику.  При визначені суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні варто враховувати деякі чинники, зокрема, наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем;  прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум  у строки, визначені  статтею 116 Кодексу. Необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Варто вказати, що Велика Палата Верховного Суду  у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц  відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року  у справі №6-113цс16  і вказала, що, суд може зменшити розмір середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні працівника  незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги  про стягнення належних звільненому працівникові сум  у повному обсязі чи частково. Право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені  статтею 116 КЗпП України.
Зменшення судом першої інстанції суми стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні здійснено з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки стягнення компенсації у розмірі: 182272,80 грн за несвоєчасну виплату компенсації у 9815,74 грн. було б явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.
Суд апеляційної інстанції при вирішені спору керуються правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17. Велика Палата Верховного Суду вказувала, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій  статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість,  якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.  Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України,  враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,  співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Також, суд апеляційної інстанції при вирішені спору керується правовою позицією Верховного Суду викладеною у постановах від 31.03.2020 року у справі №540/1244/19, від 04.09.2020 року у справі № 260/348/19, від 15.10.2020 року у справі № 520/80/20. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що перегляд рішення здійснюється у межах поданої апеляційної скарги та у межах її доводів.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідач погодився з рішенням суду першої інстанції та не подавав апеляційну скаргу, а тому вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Згідно ч. 1, ч. 6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Новий розподіл судових витрат здійснюється у разі задоволення апеляційної скарги. Варто враховувати, що позивачем по справі не було здійснено судових витрат при поданні апеляційної скарги відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». 
Керуючись статтями 242, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
п о с т а н о в и в:
          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
          Рішення  Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року  у справі № 340/2032/20 – залишити  без змін. 
          Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у порядку ст.ст. 328 – 329 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.М. Лукманова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова