П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
01 жовтня  2020 року                                                                                  м. Київ
 
Справа № 22-11235                                                            Головуючий у 1-й інстанції: Остапчук Т. В. Унікальний № 757/7026/19-ц                                                                          Доповідач- Пікуль А. А.
 
Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
 
                    головуючого                                       Пікуль А. А.
                    суддів                                                  Гаращенка Д. Р.
                                                                                 Борисової  О. В.
 
за участю секретаря                           Осінчук Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Камбіо», треті особи: ОСОБА_2 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання правовідносин припиненими,- 
 
у с т а н о в и л а:
 
У лютому 2019 року ОСОБА_1 пред`явив в суд позов до ПАТ «Банк «Камбіо», треті особи: ОСОБА_2 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання правовідносин припиненими, в якому просив визнати припиненими правовідношення між ПАТ «Банк Камбіо» та   ОСОБА_1 за кредитним договором № 981ф/02-2013 від 10 липня 2013 року (т. 1, а.с.4-7).
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 10 липня 2013 року  між позивачем та ПАТ «Банк Камбіо» укладено кредитний договір № 981ф/01-2013, відповідно до якого банк надав позивачу кредит у розмірі 5 500 000 грн зі строком повернення 30 листопада 2015 року. Зобов`язання за вказаним кредитним договором були забезпечені договором іпотеки від 10 липня 2013 року, за реєстровим № 1809. 
Кредитний договір також було забезпечено договором поруки від 10 липня 2013 року, укладеним між позивачем, відповідачем та третьою особою - ОСОБА_2 , відповідно до якого позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Пунктом 3 розділу 1 встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів. 
20 серпня 2014 року  між ПАТ «Банк Камбіо» та ОСОБА_2 було укладено договір застави майнових прав та відступлення прав вимоги (грошові кошти), яким додатково забезпечено кредитний договір, згідно якого ОСОБА_2 передала в заставу свої майнові права - право вимоги грошових коштів у розмірі 5 500 000 грн по договору № 20-303 строкового банківського вкладу (депозиту) від 10 липня 2013 року, укладеному з ПАТ «Банк Камбіо».
11 вересня 2014 року з поточного рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 було перераховано 5 500 000 грн на рахунок позивача № НОМЕР_2 , якими було погашено заборгованість за кредитом та перераховано 22 301 грн 37 коп. на рахунок позивача № НОМЕР_3 , якими було погашено заборгованість за відсотками. ОСОБА_2 , як поручителем за договором поруки від 10 липня 2013 року, було повністю погашено заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 981ф/01- 2013 від 10 липня 2013 року. 
Внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем ОСОБА_2 , відбулась заміна кредитора у зобов`язанні - в кредитному договорі № 981ф/01-2013 від 10 липня 2013 року, права кредитора замість ПАТ «Банк Камбіо» набула ОСОБА_2 , як це передбачено п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року позов  ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Камбіо», треті особи: ОСОБА_2 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання правовідносин припиненими задоволено.
Визнано правовідношення між ПАТ «Банк Камбіо» та  ОСОБА_1 за кредитним договором № 981ф/02-2013 від 10 липня 2013 року припиненими.
Стягнуто з ПАТ «Банк Камбіо» на користь ОСОБА_1   судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп.
 
Не погодившись з рішенням суду, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи,  порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т. 2, а.с.41-53).
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , адвокат Бойко Г. Є.,  вказує, що твердження Фонду, що операції, якими здійснювалось перерахування коштів в погашення заборгованості позивача за кредитом, є нікчемними правочинами, є безпідставним, оскільки операції з перерахуванням коштів за своєю правовою природою не є правочином. Укладений між сторонами договір поруки та здійснене поручителем погашення кредиту були вчинені до віднесення банку до категорії неплатоспроможних і запровадження тимчасової адміністрації. Рішення районного суду ухвалене з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи.
 
В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, про місце та час апеляційного розгляду повідомлені належним чином і завчасно - 14.09.2020 (т.2, а.с.77, 88-90).
Суд ухвалив розглядати справу у відсутність учасників справи, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
 
Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без  задоволення  з таких підстав.
При розгляді справи в суді першої інстанції встановлені наступні обставини.
          10 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Камбіо»  укладено кредитний договір № 981ф/01-2013, відповідно до якого банк надав позивачу кредит у розмірі 5 500 000 грн зі строком повернення 30 листопада 2015 року.
Зобов`язання за кредитним договором були забезпечені договором іпотеки від 10 липня 2013 року, за реєстровим № 1809, договором іпотеки від 10 липня 2013 року, за реєстровим № 1811.
Кредитний договір також забезпечено договором поруки від 10 липня 2013 року, укладеним між позивачем, відповідачем та третьою особою  ОСОБА_2 , відповідно до умов якого, позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Пунктом 3 розділу 1 встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів.
20 серпня 2015 року між ПАТ «Банк Камбіо» та  ОСОБА_2 було укладено договір застави майнових прав та відступлення прав вимоги (грошові кошти), яким додатково забезпечено кредитний договір, згідно якого  ОСОБА_2  передала у заставу свої майнові права - право вимоги грошових коштів у розмірі 5 500 000 гривень по договору № 20-303 строкового банківського вкладу (депозиту) від 10 липня 2013 року, укладеному з ПАТ «Банк Камбіо».
11 вересня 2015 року з поточного рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1  було перераховано 5 500 000 грн на рахунок позивача № НОМЕР_2 , якими було погашено заборгованість за кредитом та 22 301 грн 37 коп. на рахунок позивача № НОМЕР_3 , якими було погашено заборгованість за відсотками.
Це підтверджується наявними в матеріалах справи виписками з рахунків позивача, а також випискою з рахунку ОСОБА_2 .
Отже ОСОБА_2 , як поручителем за договором поруки від 10 липня 2013 року, було повністю погашено заборгованість позивача за кредитним договором № 981ф/01- 2013 від 10 липня 2013 року.
Внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем ОСОБА_2 , відбулась заміна кредитора у зобов`язанні в кредитному договорі № 981ф/01-2013 від 10 липня 2013 року, права кредитора замість ПАТ «Банк Камбіо» набула ОСОБА_2 , як це передбачено п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України
          Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд виходив з того, що банки виконують платіжні доручення своїх клієнтів в межах залишку коштів на рахунках платників, а не за наявності грошових коштів на кореспондентському, а тим більше консолідованому кореспондентському рахунках. Здійснивши проведення операції, банк своїми діями підтвердив наявність на рахунку платника необхідної суми коштів, про що також свідчить відсутність заборони на проведення розрахункових операцій у відповідний спосіб зі сторони уповноваженої особи-куратора, на яку, в силу приписів постанови Правління НБУ від 19 серпня 2014 року № 510/БТ, покладено обов`язок щодо здійснення контролю за операціями, які проводяться банком. 
          Погашення заборгованості за кредитним договором відбулось 11 вересня 2014 року, до прийняття Постанови Правління НБУ № 782 від 04 грудня 2014 року «Про віднесення ПАТ «Банк Камбіо» до категорії неплатоспроможних» і запровадження тимчасової адміністрації, тому твердження відповідача про те, що операція з погашення кредитної заборгованості є штучною, гроші обліковувались як запис і відбулось коригування структури банківського балансу, не можуть свідчити про нікчемність правочину. Що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у Постанові від 20 червня 2018 по справі № 755/7957/1 16-ц. 
Погашення заборгованості відбувалось не на підставі п. 4.1. договору застави майнових прав та відступлення прав вимоги, шляхом перерахування грошових коштів з депозитного рахунку ОСОБА_2 , а на підставі договору поруки від 10 липня 2013 року шляхом перерахування грошових коштів з її поточного рахунку.
В результаті виконання договору поруки ОСОБА_2 отримала право вимоги до позивача в силу ст. 556 ЦК України, сплативши банку грошові кошти в погашення зобов`язань за кредитним договором. Саме на суму сплачених банку коштів ОСОБА_2 набула право регресної вимоги до позивача. В результаті сплати коштів за договором поруки ОСОБА_2   має право на отримання в майбутньому задоволення своїх вимог не від банку, а від позивача, що узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду, викладеною у Постанові від 05 грудня 2018 року по справі № 911/3880/15.
 
При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги апеляційний суд  виходить з наступного.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.
Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 відповідають обставинам справи та положенням процесуального та матеріального закону.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.
Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (т. 2, а.с.29-33).
Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить. 
 
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до частини четвертої статті 543 ЦК України виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав й обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони.  Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила, а для інших осіб - лише у випадках, установлених законом, або за домовленістю з цими особами (стаття 202 ЦК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.
 
У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
За правилами ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд (уповноважена особа) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.
Відповідно до ч. 3 ст. 38 цього Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без установлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк до дня визнання банку неплатоспроможним узяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що грошові перекази є правочинами у розумінні ЦК України та фонд чи його уповноважена особа може віднести до нікчемних правочинів як договір та правочин пов`язаний із залученням коштів колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Здійснюючи операції з перерахування коштів, банк не вчиняє окремі правочини, а виконує свої зобов`язання з обслуговування клієнтів банку, передбачені ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492, та договорами з відповідними клієнтами банку.  
Якщо внаслідок проведених операцій Фонду, а не банку, завдані збитки (штучно збільшена сума гарантованих державною виплат), то ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не може бути застосована, а Фонд має звертатися до суду з вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на підставі ст. 228 ЦК України. Лише за наявності рішення суду можна застосовувати до позивача будь-які наслідки недійсності нікчемного правочину за цією статтею.
Згідно з положеннями статей 37, 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд або його уповноважена особа наділені повноваженнями щодо виявлення факту нікчемності правочинів, тобто мають право здійснити перевірку таких правочинів стосовно їх нікчемності, прийняти відповідне рішення про виявлення факту нікчемності правочину і повідомити про це сторін правочину, а також вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності правочинів.
При цьому при виявленні нікчемних правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати правочини нікчемними. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (ч. 2 ст. 215 ЦК України та ч. 3 ст. 38 Закону № 4452-VI) незалежно від того, чи була проведена передбачена ч. 2 ст. 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ банку не є підставою для застосування таких наслідків. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом банку, який підписано уповноваженою особою Фонду особою, що здійснює повноваження органу управління банку. Тому факт того, що наказ уповноваженої особи Фонду не був оскаржений позивачем і є чинним, жодним чином не впливає на нікчемність правочину.
Посилання в апеляційній скарзі на окрему думку судді Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., зокрема на те, що фонд чи його уповноважена особа можуть віднести до нікчемних як договір банківського кладу, а так і правочин, пов`язаний із залученням коштів на банківський рахунок вкладника, що на думку скаржника підтверджує той факт, що грошові перекази є правочинами, є недоречними, оскільки зазначений висновок викладений у контексті ч. 4 ст. 38 закону України, тобто вказані обставини можуть мати місце лише за наявності нікчемного договору за наслідком нікчемності якого вважаються нікчемними грошові переказі.
Натомість матеріали справи не містять доказів, що грошові перекази від 11 вересня 2015 року з поточного рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 на рахунок позивача № НОМЕР_2 були передбачені правочином, який визнано нікчемним. 
 
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі, якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не справі посилатись на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача у даному випадку не можуть слугувати як підстава для скасування оскаржуваного рішення, оскільки у даному випадку заявлені позивачем ОСОБА_1 вимоги не обґрунтовувались нікчемними правочинами, натомість на нікчемність правочину посилалась сторона відповідача, якою не було заявлено зустрічних позовних вимог.
Отже при вирішенні питання щодо задоволення вимог ОСОБА_1 районним судом була надана належна оцінка доводам позовної заяви.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 отримала переваги (пільги) прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами Банку, колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_2   в результаті грошових переказів від 11 вересня 2015 року отримала право вимоги до ОСОБА_1 на підставі договору поруки, а саме у зв`язку з його виконанням в силу норм ст. 556 ЦК України, сплативши банку грошові кошти в погашення зобов`язань за кредитним договором. Саме на суму сплачених банку грошей ОСОБА_2 набула право регресної вимоги до ОСОБА_1 . В результаті сплати коштів за договором поруки ОСОБА_2 має право на отримання в майбутньому задоволення своїх вимог не від банку, а від ОСОБА_1 .
Оскільки доводи апеляційної скарги є ідентичними запереченням відповідача на позовну заяву, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки районного суду є достатньо аргументованими, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи Фонду, при цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland, № 49684/99, § 2)).
Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного  рішення  немає.
 
Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :
 
Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 
 
Головуючий                                                                      А. А. Пікуль
 
Судді                                                                                  Д. Р. Гаращенко
 
О. В. Борисова