СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2020 р.                                                                    Справа № 917/715/20  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І. , суддя  Шутенко І.А. 
за участю секретаря судового засідання Новікової Ю.В.

за участю представників:
від позивача: Гадяка Н.П., директор, наказ, Сліпченко Ю.А., адвокат, ордер;
від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. 2757 П/1) на рішення господарського суду Полтавської області від 08.09.2020 року,  ухвалене у приміщенні вказаного суду суддею Киричук О.А, повний текст якого складено 16.09.2020 року, у справі

за позовом: Приватного підприємства “Компанія КАС-ТРЕЙД”, м. Полтава,
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Великобагачанський комбікормовий завод”, Полтавська обл., Великобагачанськнй район, смт. Велика Багачка,
про стягнення 790092,64 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Приватне підприємство “Компанія КАС-ТРЕЙД” звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом (з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 16.06.2020, від 16.07.2020, які було прийнято господарським судом Полтавської області до розгляду) до Товариства з обмеженою відповідальністю “Великобагачанський комбікормовий завод” про стягнення заборгованості згідно умов договору поставки № 02121 К від 02.12.2019, сума основного боргу у розмірі 401062,50 грн., сума неустойки у розмірі 729932,84 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача на свою користь витрати з оплати судового збору і 5000,00 грн. витрат на правову допомогу.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки, укладеного між сторонами, а саме відповідач не повністю поставив товар позивачу, що стало підставою для повернення основного боргу та нарахування неустойки.
Рішенням господарського суду Полтавської області від 08.09.2020 року позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Великобагачанський комбікормовий завод” (38300, Полтавська обл., Великобагачанський район, смт. Велика Багачка, вул. Каштанова (Леніна), б. 124, Ідентифікаційний код: 00687385) на користь Приватного підприємства “Компанія КАС-ТРЕЙД” (36003, м. Полтава, вул. Дмитра Коряка, буд.1, кімната 417, Ідентифікаційний код: 36274526) суму боргу у розмірі 401062,50 грн., суму неустойки у розмірі 729932,84 грн., витрати з оплати судового збору у розмірі 16964,93 грн., витрати на правову допомогу в сумі 5000,00 грн.
Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду частково не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження; це рішення скасувати в частині стягнення суми неустойки у розмірі 729932,84 грн., ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми неустойки у розмірі 729932,84 грн. відмовити у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що господарським судом не враховано обставину встановлення постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020  N 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторно хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»  (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2020) карантину з 12.03.2020 до 24.04.2020 на всій території України, тоді як позивач направив відповідачу лист та претензію із вимогою повернути передплачені кошти у розмірі 401062,50 грн. за непоставлений вчасно товар – 23.03.2020, тобто під час дії карантину, коли господарська діяльність підприємства була майже зупинена і жодні зобов`язання не могли бути виконані вчасно.
Також зазначає, що директор ТОВ «Великобагачанськи комбікормовий завод», який одноосібно має право на здійснення платежів від імені товариства, знаходився на самоізоляції з метою уникнення поширення пандемії COVID-19 і не мав змоги підписати необхідні платіжні документи на повернення коштів позивачу.
Окрім цього, звертає увагу на те, що  відзив у справі не було подано вчасно, оскільки ухвалу суду про його направлення неможливо було виконати з метою уникнення поширення пандемії COVID-19.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу проти її доводів заперечує, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
Свої заперечення обґрунтовує тим, що відповідач не надавав  господарському суду першої інстанції доказів того, що господарська діяльність його товариства була майже зупинена з 12.03.2020 до 24.04.2020, внаслідок чого жодні зобов`язання не могли бути виконані вчасно; директор юридичної особи відповідача знаходився на самоізоляції з метою уникнення поширення пандемії COVID-19.
Крім того, звертає увагу на те, що відзив на позовну заяву відповідач суду першої інстанції взагалі не надавав.
Також стверджує, що товариство відповідача мало добрий фінансовий стан, який дозволяв йому вчасно повернути позивачеві суму передоплати, на яку не відбулася поставка товару, про що, зокрема, свідчить той факт, що рішення господарського суду Полтавської області від 08.09.2020 на підставі наказу було примусово виконане у повному обсязі у строк з 13.10.2020 по 28.10.2020.
У судовому засіданні 07.12.2020 представники позивача заперечували проти доводів і вимог апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.120).
Згідно з ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справ, не перешкоджає розгляду справи.
Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі — Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. 
З прийняттям у 2006 році Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.
Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
“Розумність” строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі “G. B. проти Франції”), тощо. Отже, поняття “розумний строк” є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), позиція відповідача стосовно оскаржуваного рішення достатньо повно викладена в апеляційній скарзі, подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.
Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі і відзиві на неї доводи, заслухавши представників позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу у межах доводів та вимог апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.
Як свідчать матеріали справи, Товариством з обмеженою відповідальністю “Великобагачанський комбікормовий завод” (постачальник), та Приватним підприємством “Компанія КАС-ТРЕЙД” (покупець) укладено договір поставки                               № 02121 К від 02.12.2019 (договір), згідно з умовами пункту 1.1. якого постачальник зобов`язувався передати у власність покупця кукурудзу (товар), а покупець зобов`язувався прийняти товар та своєчасно оплачувати на умовах, передбачених цим договором.
Пунктом 4.5 договору встановлено, що покупець здійснює оплату за товар в наступному порядку: оплата за товар здійснюється в розмірі 100% вартості кожної окремої партії товару протягом 3 банківських днів з моменту передачі товару покупцю у повному обсязі даної партії. Покупець має право достроково сплатити постачальнику вартість товару.
Згідно з пунктом 3.5 договору остаточний термін поставки товару визначається до 15.01.2020. Датою поставки товару вважається дата підписання представником покупця акту приймання-передачі товару чи видаткової накладної постачальника (на розсуд Покупця).
Відповідно до пункту 5.2 договору у разі прострочення поставки товару постачальник сплачує покупцю штрафну неустойку в розмірі 1% від вартості простроченого до поставки товару за кожний день прострочення.
Пунктом 7.1 договору встановлено, що цей договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.01.2020, але в будь-якому випадку - до виконання сторонами своїх зобов`язань за ним договором.
На виконання умов договору 05.12.2019 постачальник здійснив поставку товару покупцеві на суму 243156,00 грн. (накладна № 93 від 05.12.2019), 06.12.2019 на суму 80523,00 грн. (накладна № 98 від 06.12.2019), 17.12.2019 на суму 244708,50 грн.(накладна № 100 від 17.12.2019). Всього постачальником відвантажений товар покупцеві на загальну суму 568387,50 грн. 
Позивач як покупець за договором здійснив на користь відповідача наступні оплати на загальну суму 969450,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: від 02.12.2019 № 645 на суму 200100,00 грн.; від 03.12.2019  № 649 на суму 200100,00 грн.; від 05.12.2019 № 657 на суму 140070,00 грн.; від 06.12.2019                        № 660 на суму 200100,00 грн.; від 06.12.2019 № 666 на суму 229080,00 грн.
Залишок суми на яку не здійснено поставку товару становить 401062.50 грн.
23.03.2020 позивач надіслав відповідачу лист та претензію з вимогою повернути передплачені кошти у розмірі 401062,50 грн. за непоставлений вчасно товар.
Не виконання відповідачем обов`язку з поставки товару та не повернення коштів, стало підставою для звернення позивача до господарського суду Полтавської області.
Місцевий господарський суд, задовольняючи позов, виходив з того, що  відповідач доказів належного виконання своїх зобов`язань за договором не надав та не спростував твердження позивача про те, що відповідач своєчасно (до 15.01.2020) не поставив  позивачеві  товар на суму 401062,50 грн. Отже, за висновком господарського суду першої інстанції, за відсутності жодних заперечень з боку відповідача факт невиконання відповідачем зобов`язання перед позивачем за договором, а також неповернення суми передоплати в розмірі 401062,50 грн. приймається судом як юридичний факт із подальшими відповідними наслідками.
Також господарський суд першої інстанції зазначив, що  відповідно до статей 546, 549 Цивільного кодексу України, ст. ст. 199, 230, 231 Господарського кодексу України та згідно з п. 5.2. договору, відповідач, який прострочив виконання зобов`язання щодо поставки оплаченої позивачем продукції, зобов`язаний сплатити позивачу штрафну неустойку в розмірі 1% від вартості простроченого до поставки товару за кожний день прострочення. Перевіривши арифметичний розрахунок неустойки, суд першої інстанції дійшов висновку, що він відповідає умовам договору та вимогам чинного законодавства України, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача штрафної неустойки в розмірі 1% від вартості простроченого до поставки товару за кожний день прострочення у розмірі 792932,84 грн. підлягає задоволенню.
Зважаючи на наведене, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову.
Не погодившись з оскаржуваним рішенням господарського суду Полтавської області відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Східного апеляційного господарського суду.
Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи вимоги процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції здійснює перегляд рішення господарського суду Полтавської області від 08.09.2020 у справі №917/715/20 виключно у межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, а саме: в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ТОВ “Великобагачанський комбікормовий завод” на користь ПП “Компанія КАС-ТРЕЙД” суми неустойки у розмірі 729932,84 грн.
Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу  України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.
За змістом статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.
Згідно з частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. 
Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання на     лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутно     сті конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею  629 Цивільного кодексу України встановлена обов`язковість договору для виконання сторонами.
Згідно зі статтею  525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як вже зазначалося, п. 4.5 договору встановлено, що покупець здійснює оплату за товар в наступному порядку: оплата за товар здійснюється в розмірі 100% вартості кожної окремої партії товару протягом 3 банківських днів з моменту передачі товару покупцю у повному обсязі даної партії. Покупець має право достроково сплатити постачальнику вартість товару.
Згідно з п.3.5 договору остаточний термін поставки товару визначається до 15.01.2020. Датою поставки товару вважається дата підписання представником покупця акту приймання-передачі товару чи видаткової накладної постачальника (на розсуд покупця).
Матеріали справи свідчать про те, що на виконання умов договору 05.12.2019 постачальник здійснив поставку товару покупцю на суму 243156,00 грн. (накладна № 93 від 05.12.2019)., 06.12.2019 постачальник здійснив поставку товару покупцю на суму 80523,00 грн. (накладна№ 98 від 06.12.2019 р.), 17.12.2019 постачальник здійснив поставку товару покупцю на суму 244708,50 грн. (накладна № 100 від 17.12.2019). Всього, постачальником відвантажений товар покупцю на загальну суму 568387,50 грн. 
З матеріалів справи вбачається, що покупець, здійснив постачальнику оплату за товар на загальну суму 969450,00 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.
Отже, покупцем здійснена передплата постачальнику на суму 401062,50 грн., тоді як згідно з п. 3.5 договору остаточний термін поставки товару визначається до 15.01.2020.
23.03.2020 позивач надіслав відповідачу лист та претензію з вимогою повернути передплачені кошти у розмірі 401062,50 грн. Доказів відповіді на дану претензію або її задоволення відповідач не надав.
Відповідачем не надано  доказів належного виконання своїх зобов`язань за договором щодо поставки позивачу товару до 15.01.2020 на суму 401062,50 грн., як і не надано доказів на спростування наявності у відповідача зазначеного зобов`язання. Крім того, дана заборгованість не оскаржується відповідачем в апеляційній скарзі.
Також позивач просить стягнути неустойку у розмірі 792932,84 грн. з 16.01.2020 по 15.07.2020.
Згідно зі ст. 546 Цивільного кодексу України неустойка є одним з видів забезпечення виконання зобов`язання.
За визначенням, що міститься у Господарському кодексі України (ч.1 ст. 230), штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Згідно з п.5.2. договору у разі прострочення поставки товару постачальник сплачує покупцю штрафну неустойку в розмірі 1% від вартості простроченого до поставки товару за кожний день прострочення.
За змістом ст. 550 Цивільного кодексу України управлена сторона має право на неустойку, яке виникає незалежно від наявності у неї збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Частиною 1 ст. 624 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Юридичний аналіз наведених правових положень свідчить, що неустойка (штраф, пеня) не є зобов`язанням, а являється санкцією за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
Відтак, виходячи з вищенаведених правових норм, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання може потягнути за собою такі наслідки: повернення суми попередньої оплати, сплата неустойки.
Таким чином, відповідно до ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, ст. ст. 199, 230, 231 Господарського кодексу України та згідно з п. 5.2. договору, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу штрафну неустойку в розмірі 1% від вартості простроченого до поставки товару за кожний день прострочення.
Колегія суддів перевіривши наданий позивачем розрахунок суми неустойки, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про його арифметичну правильність та нормативну обґрунтованість.
Отже, колегія суддів погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову в частині  стягнення з відповідача на користь позивача   792932,84 грн. неустойки.
Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що господарським судом не враховано обставину встановлення постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020  №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторно хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2020) карантину з 12.03.2020 до 24.04.2020 на всій території України, тоді як позивач направив відповідачу лист та претензію із вимогою повернути передплачені кошти у розмірі 401062,50 грн. за непоставлений вчасно товар - 23.03.2020, тобто під час дії карантину, коли господарська діяльність підприємства була майже зупинена і жодні зобов`язання не могли бути виконані вчасно.
Зазначає, що директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Великобагачанськи комбікормовий завод», який однособово має право на здійснення платежів від імені товариства, знаходився на самоізоляції з метою уникнення поширення пандемії COVID-19, та не мав змоги підписати необхідні платіжні документи на повернення коштів позивачу;
Колегія суддів вважає такі посилання необґрунтованими, оскільки зі змісту постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020  №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторно хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2020) не вбачається встановлення таких обмежувальних заходів, які б унеможливили виконання  відповідачем обов`язку щодо поставки оплаченого товару або повернення суми передоплати.
При цьому, відповідачем в порядку статті 74 ГПК України не надано жодного доказу судам першої та апеляційної інстанції  на підтвердження факту часткового або повного зупинення діяльності підприємства відповідача, зокрема, не надано доказів щодо прийняття органами управління відповідних рішень чи винесення наказів із посиланням на правові підстави такого зупинення.
Також відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що  відзив у справі не було подано вчасно, оскільки ухвалу суду про його направлення неможливо виконати вчасно з метою уникнення поширення пандемії COVID-19.
Проте, колегія суддів не може погодитися із таким твердженням відповідача, оскільки ним не надано жодного доказу, що його директор або представники знаходилися на самоізоляції. Відповідачем не наведено доводів щодо того, яким чином встановлення карантину обумовило  неможливість  складання відзиву на позовну заяву позивача та направлення його на адресу суду засобами поштового,  електронного  чи іншого засобу технічного зв`язку.
Також слід зазначити, що відповідач в апеляційній скарзі оскаржує рішення місцевого господарського суду лише  в частині стягнення з нього неустойки, посилаючись тільки на обставини  встановлення на всій території країни карантину та неможливості у зв`язку з цим вчасно виконати договірні зобов`язання, та не наводить жодних доводів на спростування арифметичної правильності та нормативної обґрунтованості розрахунку суми неустойки.
Поряд з цим, відповідачем при розгляді справи в суді першої інстанції не заявлялося клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій в порядку статті  233 ГК України та статті 551 ЦК України із обґрунтуванням підстав для такого зменшення, а саме: ступеню виконання зобов`язання боржником; майнового стану сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнових, але й інших інтересів сторін, що заслуговують на увагу тощо.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної  інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Полтавської області від 08.09.2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено  09.12.2020 року 

Головуючий суддя                                                                    В.І. Сіверін

Суддя                                                                                           О.І. Терещенко  

Суддя                                                                                           І.А. Шутенко