Справа № 461/4231/20                                Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М. 
Провадження № 22-ц/811/2597/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 70

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       15 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
                                       суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 серпня 2020 року в складі судді Мисько Х.М. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-
встановила:
У травні 2020 року позивачка ОСОБА_3  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання їх малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно та допустити негайне виконання рішення суду.
 
Вимоги обгрунтовувала тим, що 25.07.2014 між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 , який на даний час проживає з матір`ю. Вказує, що сторони проживають окремо, відповідач участі в утриманні дитини приймає частково та не на постійній основі, шлюб фактично розпався, в суді на розгляді перебуває справа за її заявою про розірвання шлюбу. Всі витрати на утримання дитини здійснює позивач та її батьки. В свою чергу, відповідач відмовився від надання постійної матеріальної допомоги на дитину, матеріально підтримку здійснює часткова, а не регулярно, однак, має роботу на постійній основі, будучи ФОП. Річний дохід відповідача складає 257 000 грн., інших аліментів нікому не платить, стягнень по виконавчих документах не проводиться, в іншому шлюбі не перебував та не перебуває, осіб на утриманні немає. Просила позов задовольнити.
 
Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 серпня 2020 року позов задоволено.
Вирішено стягнувати з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_3 , аліменти на малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. щомісячно, починаючи стягнення з 25.05.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1  на користь ДСА України судовий збір у сумі 840,80 грн.  
Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , вважає, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, визнав доведеними невстановлені обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. 
Стверджує, що не відповідають дійсності пояснення позивачки щодо недостатньої допомоги відповідачем на утримання дитини, такі спростовуються наявними доказами, які суд першої інстанції не взяв до уваги.
Покликається на те, що квитанції, які долучені позивачкою, не є предметом спору, оскільки є додатковими витратами, необхідними для виховання дитини.
Звертає увагу на те, що суд взяв до уваги подану податкову декларацію відповідача, як платника єдиного податку – фізичної особи-підприємця, при цьому не врахував, що 297500 грн., не є доходом, а фінансовим оборотом, без врахування витрат ОСОБА_5 .
Оскільки позивачка не обґрунтувала підстави, на які покликається та не надано доказів, щодо необхідності стягнення аліментів у відповідному розмірі, на думку апелянта, необхідно було відмовляти у задоволенні позову.
Покликається на ЗУ «Про державний бюджет України на 2020 рік» в контексті прожиткового мінімуму на одну особу.
Вважає, що витрати, які здійснює відповідач на сина, є більш ніж достатніми для задоволення потреб малолітнього.
Просить скасувати Галицького районного суду м. Львова від 11 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
23.10.2020 на адресу апеляційного суду надійшов відзив позивачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_6 на апеляційну скаргу, у якому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення аліментів, розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого. 
Відповідно до ст.ст. 51 Конституції України, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України).
Більше того, навіть особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч. 2 ст. 166 СК України).
Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 6) СК України.
Судом встановлено, що сторони у справі є подружжям та перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований 25.07.2014 у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 1650.
Відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що шлюб між сторонами розірваний, у позовній заяві ОСОБА_3 зазначає, що справа за її заявою про розірвання шлюбу перебуває у суді.
При цьому, судове рішення про розірвання шлюбу між сторонами в матеріалах справи відсутнє.
Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, актовий запис № 3793 (а.с. 2).
Згідно із довідкою № 45 від 14.05.2020, виданою ОСББ «Ініціатива», позивачка ОСОБА_3 проживає разом із сином ОСОБА_4 без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 3).
Звертаючись із позовними вимогами позивачка ОСОБА_3 свої доводи зводить до того, що відповідач проживає окремо, частково приймає участь в утриманні дитини, однак не на постійній основі.
Відзиву на позовну заяву відповідач не подав, при цьому брав безпосередню участь у судових засіданнях, де висловлював своє відношення до заявлених вимог, зокрема заперечуючи такі.
Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набув чинності 08 липня 2017 року, внесено зміни до Сімейного кодексу України. 
Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до вказаної норми аліменти на утримання дитини можуть бути стягнуті на користь того з батьків, з ким вона проживає та на чиєму утриманні вона перебуває.
Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч. 1 ст. 184 СК України).
Таким чином, положеннями СК України спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу відповідача чи у твердій грошовій сумі) поставлений в залежність від вимоги того, хто має на них право та одночасно встановлено, що розмір аліментів, призначений за будь-яким із зазначених способів стягнення аліментів, не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.
За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.
З огляду на вищенаведені законодавчі норми, суд не вправі самостійно змінити спосіб стягнення аліментів з частини заробітку (доходу) на тверду грошову суми чи навпаки, а може лише визначати величину присуджених до стягнення аліментів.
Пред`явлення позивачкою позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості щодо способів виконання кожним із батьків обов`язку утримувати дітей, що власне відповідачем не спростовано та підтверджується поданням апеляційної скарги.
Таким чином, задовольняючи позовні вимоги місцевий суд правильно виходив з того, що між сторонами виник спір з приводу утримання неповнолітньої дитини та дійшов правильного висновку про те, що позивачка потребує допомоги на її утримання, а відповідач зобов`язаний надавати таку допомогу.
При цьому, з врахуванням обов`язку, передбаченого законом щодо утримання батьками своїх дітей та проживання спільного сина сторін з позивачкою, підстави для відмови в задоволенні позову в цілому, як того просить в апеляційній скарзі відповідач, відсутні.
В цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що незважаючи на беззаперечний факт про те, що витрати по утриманню дитини несе мати, матеріали справи не містять жодних доказів, які підтверджували б розмір доходу позивачки. 
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей; непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. 
При цьому, згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
В свою чергу, в силу приписів статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Враховуючи наведене, колегія суддів виходить із безумовного права дитини на належне утримання, виховання, рівень життя та розвитку від своїх батьків, до досягнення повноліття.
Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 СК України.  
З податкової декларації платника єдиного податку – фізичної особи підприємця ОСОБА_1 вбачається, що обсяг доходу останнього за звітній період протягом 2019 року становив 297500,00 грн. (а.с. 35-40).
Податкова декларації платника єдиного податку – фізичної особи підприємця ОСОБА_1 за 2018 рік свідчить про те, що обсяг доходу відповідача за звітній період протягом 2018 року становив 257000,00 грн. (а.с. 4).
Зазначені обставини спростовують доводи апеляційної скарги в цій частині.
На підтвердження доводів позовних вимог ОСОБА_3 долучила до матеріалів справи медичну документацію, яка стосується огляду новонародженої дитини, вакцинтерапії, інформації щодо його стану здоров`я, рецепти та чеки з купівлі відповідних товарів та одягу для дитини (а.с. 48-60).
Натомість, в матеріалах справи дійсно знаходяться і докази переказів коштів у відповідних сумах, які здійснені відповідачем на рахунок позивачки, частина з таких була проведена ще до подання позову про стягнення аліментів, а частина після, при цьому з долучених доказів слідує, що кошти відповідач почав надсилати лише з січня 2020 року (а.с. 14-26).
Вирішуючи питання щодо розміру аліментів на неповнолітню дитину, суд враховує стан здоров`я позивачки та відповідача – платника аліментів, їхнє матеріальне становище, рівність прав та обов`язків обох батьків щодо дитини, вимоги розумності та справедливості, мінімальний розмір аліментів на одну дитину.
Таким чином, стягнувши аліменти в розмірі 5000 грн. щомісячно, починаючи з 25.05.2020 і до досягнення дитиною повноліття, суд дійшов висновку, що саме такий розмір аліментів, про який просила позивачка буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та відповідатиме її інтересам, враховуючи його вік та матеріальні потреби.
В цьому контексті колегія суддів погоджується з місцевим судом про те, що дохід відповідача вказує на можливість сплачувати аліменти для належного утримання дитини, при цьому останнім не доведено неможливості сплачувати аліменти у стягнутому судом розмірі.
На переконання колегії суддів, врахувавши принцип диспозитивності цивільного судочинства та право матері на отримання аліментів, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 , як батько, зобов`язаний утримувати свого сина, тому за відсутності згоди між сторонами з цього приводу, стягнув аліменти на його утримання в судовому порядку.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.
Що стосується мотивів апеляційної скарги щодо заперечень про стягнення додаткових витрат на дитину, колегія суддів такі до уваги не приймає, оскільки вимоги про стягнення таких позивачка не пред`являла, тому слідуючи принципу диспозитивності такі не можуть бути предметом судового та, зокрема, апеляційного розгляду у даній справі.
Суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  колегія суддів, -
постановила:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 грудня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич 

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк