Ухвала                                                   
Іменем України
22 вересня 2020 року
м. Київ
справа №395/ 773/18
провадження № 51-1829км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання       ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 , 
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 29 січня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017120220000647, щодо 
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
уродженця та жителя 

АДРЕСА_1 ,
засудженого за ч. 1 ст. 119Кримінального кодексу України (далі – КК). 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2019 року затверджено угоду про примирення, укладену між потерпілою ОСОБА_7 , її представником ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_6 і його захисником ОСОБА_9 .
Цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 119 КК, та призначено йому покарання, узгоджене сторонами, у виді обмеження волі на строк 1 рік, а також на підставі ст. 75 КК звільнено останнього від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено певні обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Перший заступник прокурора Кіровоградської області, не погодившись із вироком, яким затверджено угоду про примирення, оскаржив його в апеляційному порядку. Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 29 січня 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора відмовлено.
За вироком суду  ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 17 листопада 2017 року, перебуваючи на проїздній частині навпроти будівлі, розташованої на АДРЕСА_2 , за обставин, викладених у вироку, під час конфлікту з ОСОБА_10 проявив злочинну недбалість та, не передбачаючи суспільнонебезпечних наслідків своїх дій у вигляді заподіяння потерпілому смерті, відштовхнув останнього від себе, внаслідок чого той впав та отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що апеляційний суд, відмовляючи прокурору у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на вирок щодо  ОСОБА_6 , не звернув уваги на порушення судом першої інстанції загальних засад кримінального провадження. Зокрема, залишив поза увагою те, що суд першої інстанції необґрунтовано затвердив угоду про примирення між потерпілою ОСОБА_7 , її представником та обвинуваченим ОСОБА_6 і його захисником, оскільки за умовою цієї угоди сторонами було узгоджено покарання, яке не передбачено санкцією ч. 1 ст. 119 КК, внаслідок чого неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність при призначенні покарання. Крім того, вказує, що угода про примирення укладена без урахування висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року, за змістом якого свою волю про примирення із обвинуваченим може виразити лише особа, якій безпосередньо завдано шкоду, що є неможливим у разі смерті останньої та визнання у провадженні потерпілою особу, яка набрала такого статусу на підставі ч. 6 ст. 55  Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Прокурор вважає за необхідне призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу. 
Мотиви Суду
Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі – Закон № 1402-VIII) Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. 
Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
Згідно із ч. 6 ст. 13 вказаного Закону № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Частиною 1 ст. 434-1 КПК передбачено, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає таке кримінальне провадження на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї палати або у складі такої палати.
За результатом вивчення кримінального провадження щодо ОСОБА_6 з урахуванням доводів поданої касаційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою необхідно передати на розгляд Першої палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду з огляду на таке.
У касаційній скарзі прокурор вказує на те, що апеляційний суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора області, не звернув уваги, що оскаржений вирок був постановлений без дотримання загальних засад кримінального провадження. 
Як видно з ухвали суду апеляційної інстанції, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у відкритті провадження, оскільки всупереч положенням п. 3 ч. 3 ст. 394 КПК прокурором оскаржено судове рішення з підстав, з яких він не може його оскаржити.
Згідно з положеннями п. 3 ч. 3 ст. 394 КПК вирок суду першої інстанції на підставі угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним, обвинуваченим може бути оскаржений в апеляційному порядку прокурором виключно з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з ч. 3 ст. 469 цього Кодексу угода не може бути укладена. 
Частиною 3 ст. 469 КПК (в редакції закону, яка діяла на час ухвалення судового рішення судом першої інстанції) передбачено, що угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Укладення угоди про примирення у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, не допускається.
Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 475 КПК вирок на підставі угоди повинен відповідати загальним вимогам до обвинувальних вироків з урахуванням особливостей, передбачених частиною третьою цієї статті.
Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення має бути законним. Частиною другою цієї норми визначено, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. 
Тож, вирішуючи питання про затвердження угоди про примирення та постановляючи вирок на її підставі, суд першої інстанції зобов`язаний перевіряти не тільки дотримання вимог ч. 3 ст. 469 КПК, але й вищезазначених вимог закону щодо законності судового рішення.
 А тому, на думку колегії суддів, у разі недотримання судом першої інстанції цих вимог закону прокурор вправі оскаржити судове рішення на підставі, передбаченій ч. 6 ст. 9 КПК.
Раніше Верховним Судом України та Верховним Судом вже вирішувалося питання щодо можливості оскарження в апеляційному порядку судових рішень, яких згідно з кримінальним процесуальним законом не могло бути ухвалено. 
Зокрема, Верховний Суд України в постанові від 12 жовтня 2017 року зробив такий висновок: у разі постановлення слідчим суддею ухвали, що не передбачена кримінальними процесуальними нормами, до яких відсилають положення частини третьої статті 309 КПК, суд апеляційної інстанції не вправі відмовити у перевірці її законності, посилаючись на приписи частини четвертої статті 399 КПК. Право на апеляційне оскарження такого судового рішення підлягає забезпеченню на підставі пункту 17 частини першої статті 7 та частини першої статті 24 КПК, які його гарантують, з огляду на положення частини шостої статті 9 КПК, яка встановлює, що у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 КПК.
 Згідно з постановами Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у провадженнях № 13-19кс18 та № 13-16сво18 таке правозастосування визнано правильним.
На переконання колегії суддів, аналогічний підхід має бути застосований і при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження щодо інших судових рішень. А саме з метою запобігання позбавлення з формальних підстав учасника судового провадження права на апеляційне оскарження судового рішення на стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження судом апеляційної інстанції мають бути перевірені доводи апеляційної скарги про невідповідність оскарженого судового рішення загальним засадам кримінального провадження, які визначені ч. 1 ст. 7 КПК.
Натомість у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 13 листопада 2018 року (провадження № 51-3205км18) при розгляді касаційної скарги прокурора на ухвалу апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на вирок, яким затверджено угоду про примирення, умови якої не відповідали вимогам закону,  суд визнав неприйнятним посилання в касаційній скарзі прокурора на необхідність застосування правила, закріпленого в ч. 6 ст. 9 КПК. При цьому послався на те, що, враховуючи вимоги засади диспозитивності (ст. 26 КПК) і те, що п. 3 ч. 3 ст. 394 КПК та ч. 4 ст. 399 КПК чітко регламентують питання спеціальних підстав для оскарження прокурором вироку за угодою про примирення, а також підстав та порядку відмови у відкритті провадження апеляційним судом (у тому числі й у випадках оскарження вироків за угодами), застосування положень ч. 6 ст. 9 КПК для розширення можливостей оскарження прокурором вироку на підставі угоди про примирення виключається. 
Оскільки колегія суддів вважає, що такий підхід суперечить принципам кримінального судочинства, а отже дійшла іншого висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, ніж викладений у раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати, то з метою забезпечення єдності судової практики вбачає за необхідне провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 29 січня 2020 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок щодо ОСОБА_6 передати на розгляд Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
Керуючись статтями 434-1, 434-2, 441 КПК, Верховний Суд 
постановив:
Кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 29 січня 2020 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2019 року щодоОСОБА_6 передати на розгляд Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                            ОСОБА_3