ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«29» жовтня 2020 року м. Херсон

Справа № 663/1174/18 
Провадження № 22-ц/819/1356/20 

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя - доповідач)	Воронцової Л. П.	
суддів:	Ігнатенко П. Я.,	
  	Полікарпової О. М.	
секретар	Сікора О. В.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Скадовського районного суду Херсонської області у складі судді Клімченка М. І. від 10 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на житловий будинок, 
В С Т А Н О В И В:
У травні 2018 року ОСОБА_1  звернувся з вище зазначеним позовом до суду, посилаючись на те, що йому на початку 1980-х років для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд виділено земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
У 1984 році на вище зазначеній земельній ділянці він збудував житловий будинок та отримав свідоцтво про право власності на нього від 19 квітня 1984 року.
31 березня 2006 року він приватизував земельну ділянку, отримав державний акт на право власності на неї та присвоєно їй кадастровий номер 6524755500:01:026:001.
13 березня 2008 року ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який позначено в технічному паспорті під літ. «А» та має загальну площу 84,3 кв. м, житлову площу 35,3 кв. м.
В 2016 році у зв`язку із давністю побудови  та чисельними підтопленнями земельної ділянки житловий будинок повністю зруйновано, про що органами БТІ зроблено відповідні відмітки в технічному паспорті. 
18 березня 2016 року рішенням Державного реєстратора Скадовського районного управління юстиції закрито розділ Державного реєстру Речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на вищевказаний житловий будинок у зв`язку з його знищенням. 
Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2017 року, позов ОСОБА_2 до Державного реєстратора Скадовської районної державної адміністрації - Бабича В. В., Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 про скасування рішення про закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи № 28804316 від 18 березня 2016 року задоволено частково; визнано протиправними та скасовано рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Бабича В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 березня 2016 року № 28803909 та про закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи № 28804316 від 18 березня 2016 року.
Позивач зазначав, що у зв`язку з прийняттям вище зазначених рішень у нього виникла необхідність у зверненні до суду з вказаним позовом; просив суд припинити право спільної часткової власності його та ОСОБА_2 по 1/2 частини кожного на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 10 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що матеріали справи і висновок судової будівельно-технічної експертизи свідчать про факт знищення спірного майна; не має значення для справи через випадкові причини, дії непереборної сили, з волі або вини власника майна відбулося знищення майна; юридична присутність на земельній ділянці майна унеможливлює його розпорядження земельною ділянкою за її цільовим призначенням.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду, як законне та обґрунтоване, без змін.
В судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_2 не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності та зазначаючи про невизнання доводів апеляційної скарги. Колегія суддів вважає можливим справу розглянути у відсутності відповідачки, в порядку ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідача, представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, врахувавши презумпцію непорушності права власності, здійснення власником права власності на власний розсуд, в поєднанні з положеннями ст. 349 ЦК України, виходив з того, що знищення майна належить до таких способів припинення права власності, коли власник за своїм бажанням, добровільно припиняє своє право власності, або ж право власності припиняється поза волею власника в результаті випадку, непереборної сили або неправомірних дій інших осіб; право власності на знищене майно може бути припинено тільки за наявності відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним
Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, у національному законодавстві визначено у ст. 317 ЦК України.
Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у виразі часток. Ідея спільної часткової власності в тому й полягає, що майно належить усім співвласника одночасно. Тому, наприклад, зменшення майна внаслідок його пошкодження тягне наслідки щодо всіх співвласників, а не одного чи кількох із них.
Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить по Ѕ частині житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 84,3 кв. м., житловою площею 35,3 кв. м, до складу якого входить: гараж літ. «Б»; сарай літ «В», «Г»; туалет, душ літ. «Д» /а. с. 32-33/.
16 березня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Скадовського відділення поліції із повідомленням про вчинення злочину, за яким до ЄРДР внесено відомості за №12016230230000324 з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 388 КК України.
Відповідно до висновку судової будівельно - технічної експертизи № 76/2019 від 05 грудня 2019 року, на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 житловий будинок, в цілому позначений в технічних документах під літ. «А», житловою площею 35,3 кв. м., гараж літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», туалет душ літ. «Д» станом на 21.10.2019 відсутні, разом з тим, фактично наявні будівлі нежитлові - 8 шт.; надвірні споруди - 7 шт.; незавершена будівництвом будівля (фендамент і цоколь) - 1 шт.; вимощення /а. с. 89-101/.
Відповідно до ст. 349 ЦК України, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.
З аналізу вказаної норми вбачається, що власник за своїм бажанням має право визначити фактичну та юридичну долю речі. Знищення майна належить до таких способів припинення права власності, коли власник за своїм бажанням, добровільно припиняє своє право власності, або ж право власності припиняється поза волею власника в результаті випадку, непереборної сили або неправомірних дій інших осіб.
Враховуючи презумпцію непорушності права власності, здійснення власником права власності на власний розсуд, в поєднанні з положеннями ст. 349 ЦК України, колегія суддів вважає, що право власності на знищене майно може бути припинено тільки за наявності відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.
ОСОБА_2 є співвласником майна, їй належить у праві власності ідеальна доля - Ѕ ч., реально поділ будинку між співвласниками не проводився і позивач, у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України, не надав суду доказів того, що ОСОБА_2 зверталася до відповідних органів з заявою про внесення змін до державного реєстру щодо припинення її права власності.
Натомість постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2017 року встановлено, що ОСОБА_2 , як співвласник спірного будинку, заяву про державну реєстрацію припинення права власності на будинок не подавала, у довідці сільської ради від 08 лютого 2016 року № 2-17-19, на яку посилається ОСОБА_1 у даній справі, допущена помилка щодо відсутності житлового будинку, який на момент огляду комісії Лазурненської сільської ради був у наявності. Також встановлено, що 08 червня 2015 року ОСОБА_1 за вих. № 101-2-17 вже звертався в селищну раду із заявою про неможливість проживання в північній частині будинку, який за його твердженнями знаходився в аварійному стані, але виконавчий комітет надав йому негативну відповідь /а. с. 7-12/.
Відповідно до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, вказані вище обставини, встановлені судовим рішенням у спорі між тими ж сторонами, мають преюдиційне значення у даній справі.
За вказаних обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що знаходження на земельній ділянці спірного нерухомого майна унеможливлює використання ним земельної ділянки за її цільовим призначенням до уваги колегією суддів не приймаються та підлягають відхиленню, оскільки відповідно до положень ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, при переході до ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину будинку, до неї перейшло право користування частиною земельної ділянки, на якій вона розташована і яка необхідна для її обслуговування та не може бути підставою для примусового припинення права власності іншого співвласника будівлі.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторення доводів позовної заяви і не погодження з висновками суду, які ґрунтуються на законі, встановленим у справі обставинам і доказам на їх підтвердження, яким суд дав належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 10 липня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (постанови) шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у цивільних справах - Верховного Суду.
Дата складання повного судового рішення 02 листопада 2020 року.

Головуючий Л. П. Воронцова 

Судді: П. Я. Ігнатенко 

О. М. Полікарпова