ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8682/20 Справа № 180/911/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Тананайська Ю. А. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Каратаєвої Л.О.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в місті Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” та ОСОБА_1 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків,- 
                        В С Т А Н О В И Л А:
       23 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків, посилаючись на те, що він працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворів на професійні захворювання. Первинним оглядом МСЕК 13.02.2020 року йому встановлено 65% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третю групу інвалідності. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 160000 гривень, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 гривень, яку просив стягнути з відповідача. 16 липня 2020 року представник позивача надав заяву про збільшення розміру позовних вимог та просив стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 165000 гривень, без утримання податку з доходів фізичних осіб, а також витрати на правничу допомогу у сумі 15000 гривень (а.с.1-3, 41-43).
       Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 65000 гривень. Стягнуто з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. Стягнуто з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 1500 грн. (а.с.50-55).
Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру суми моральної шкоди зменшивши з 65000 грн. до 32500 грн. з утримання податків та зборів, згідно законодавства України, скасувати рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу (а.с.59-62). 
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати частково та змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру суми моральної шкоди та судових витрати і задовольнити в повному обсязі його позов (а.с.65-68).
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача, в умовах впливу шкідливих факторів протягом 21 року 2 місяців на посаді підземного гірника очисного забою (а.с.4-9).
Відповідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги від 13.02.2020 року ОСОБА_1 при первинному огляді встановлено 65% втрати професійної працездатності, у зв`язку із професійними захворюваннями – 30% - вібраційна хвороба, 20% радикулопатія, 10% ХОЗЛ, 5% туговухість, третю групу інвалідності з 06 лютого 2020 року до 01 березня 2021 (а.с.10-12).
Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10 січня 2020 року встановлено причини виникнення професійного захворювання ОСОБА_1 : важкість праці – маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну складала 40 кг, ри допустимому значенні – до 30 кг, робоча поза незручна 57,3% при допустимому значенні – до 25%; вібрація – 82 дБ при нормативному значенні 76 дБ, хімічні речовини, у тому числі аерозолі переважно фіброгенної дії - в 2,9 рази по вмісту пилу (5,88 мг/м3 при нормативному значенні 2,0 мг/м3), в 16,66 рази по вмісту оксиду марганцю (0,498 мг/м3 при нормативному значенні 0,3 мг/м3; шум – 87 дБА при нормі 80 дБА (а.с.26-30).
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат». Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував межі позовних вимог та доводи позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, постійний характер страждань, визначив розмір компенсації в сумі 65000 грн.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частина 4 ст. 43, ч. 1 ст.46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Згідно ч. 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
У відповідності зі ст. 237-1 КзпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
У відповідності зі ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку.
Наведені вище норми закону свідчать про те, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачеві під час виконання ним трудових обов`язків, спричиняє йому моральні й фізичні страждання, які обмежують його можливість вести звичний спосіб життя, тягнуть за собою не відновлення здоров`я, відчуття болю.
Відповідно до Закону України "Про охорону праці», на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку, причиною виникнення у позивача професійного захворювання стала його праця на підприємстві відповідача, що підтверджено актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 10.01.2020 року.
З наведених вище підстав, колегія суддів не сприймає доводи відповідача про відсутність вини підприємства відповідача у виникненні професійного захворювання у позивача, а добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку, тому доводи відповідача у цій частині на думку колегії суддів є необґрунтованими.
Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.
Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.
Отже, колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції, що твердження відповідача про недоведеність позивачем моральних страждань є необґрунтованими.
Визначаючи розмір моральної шкоди, судом першої інстанції було враховано роз`яснення наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, та взято до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, який становить 65%, який встановлено безстроково, встановлення третьої групи інвалідності, час протягом якого позивач працював у відповідача на посаді пов`язаної з виникненням професійного захворювання, глибину і ступінь його моральних страждань, пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що настали та вірно визначив розмір моральної шкоди у розмірі 65000 грн., тому доводи апеляційної скарги з цього приводу колегія суддів відхиляє, як безпідставні.
Доводи апеляційних скарг з приводу того, що суд не навів мотивів, які б свідчили про безпідставність суми заявленого позивачем відшкодування є безпідставними з огляду на те, що судом в повній мірі врахував тяжкі зміни життєвих зв`язків позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого та позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин справи, з урахуванням вимог розумності і справедливості та дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 65000 грн.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи є необґрунтованими.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційних скаргах не наведено.
Проте колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині витрат на правову допомогу.
Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані:
- договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.);
- документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Така ж позиція висловлена Верховним судом і у Постанові ВС від 09 червня 2020 року по справі № 466/9758/16-ц провадження № 61-39474св18, Постанові ВС від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, стороні необхідно документально довести, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надати договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції надано лише договір про надання правничої допомоги від 02.05.2020 року, п.4. 1 якого за правову допомогу передбачено в п.п. 1.2 Договору Замовник сплачує винагороду і розмірі визначеною додатком №1 цього Договору та власноруч складену квитанцію про отримання гонорару в розмірі 15000 грн.(а.с.19-21).
Зазначеного додатку №1 до Договору про надання правничої допомоги від 02.05.2020 матеріали справи не містять .
       В матеріалах справи відсутні акт приймання-передачі наданих послуг, розрахунок таких витрат також відсутній, у зв`язку з чим визначити співмірність складності справи та виконаних адвокатом робіт, часу, виплаченого гонорару не має можливості.
       З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, про не доведеність позивачем понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції у розмірі 15000 грн.
       Таким чином, апеляційну скаргу ОСОБА_1 та АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» слід задовольнити частково, рішення суду скасувати в частині стягнення судових витрат на правову допомогу. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційні скарги акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” та ОСОБА_1 задовольнити частково. 
       Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2020 року скасувати в частині стягнення з Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 1500 гривень та відмовити в цій частині. 
       В решті рішення суду залишити без змін. 
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне рішення суду складено 16 грудня 2020 року.

Судді: