Справа № 352/2599/19 
Провадження № 22-ц/4808/1330/20 
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача        Девляшевського В.А., 
               суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
               секретаря                Капущак С.В.,
з участю:        представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду, ухвалене головуючою суддею Хоминець М.М. 13 жовтня 2020 року, повний текст якого складено 23 жовтня 2020 року,
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебувала у зареєстрованому шлюбі з 25.11.2004, який розірвано 17.12.2019. У період шлюбу сторонами придбано земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), що розташована в урочищі «Вилки» в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області. 22.03.2010 відповідачу видано Державний акт на спірну земельну ділянку на підставі рішення Павлівської сільської ради від 14.10.2009. Позивач вважає, що вказана земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому підлягає поділу. Просилау порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину зазначеної вище земельної ділянки.
Рішенням Тисменицького районного суду від 13 жовтня 2020 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апелянт вказала, що відповідач отримав документи на приватизацію спірної земельної ділянки коли сторони перебували у шлюбі та у період, коли не було чинної норми, яка б передбачала, що земельна ділянка, яка була приватизована одним із подружжя, є особистою приватною власністю того, хто її приватизував. Крім того, ч. 1 ст. 61 СК України (який діяв на час набуття права власності на земельну ділянку відповідачем) вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Враховуючи вказане, а також норми ст. 60, 63, 69, 70 СК України та ч. 2 ст. 372 ЦК України апелянт вважає, що їй належить Ѕ частки земельної ділянки площею 0,1500га для будівництва та обслуговування земельної ділянки, господарських будівель і споруд в селі Павлівка урочище «Вилки» з кадастровим номером 2625883801:01:005:0199.
Просить рішення Тисменицького районного суду від 13 жовтня 2020 року скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити, судові витрати покласти на відповідача.
У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві, відповідач ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив, вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Також зазначив, що спірна земельна ділянка виділена відповідачу у власність з фонду земель сільської ради. Таким чином, відповідач скористався своїм конституційним правом на приватизацію та отримання безкоштовно у власність земельної ділянки. Відповідач вважає, що позивач немає відношення до спірної земельної ділянки, оскільки вона не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній.
Представник відповідача апеляційну скаргу заперечив, оскільки рішення суду вважає законним і обґрунтованим.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Відмовляючи в задоволенні позову  ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірна земельна ділянка була передана у власність відповідача безоплатно відповідно до вимог ЗК України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється. Вказана земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача та не підлягає поділу. Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.11.2004 до 17.12.2019, що підтверджується копіями свідоцтва про одруження і свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.7-8).
Рішенням Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 26.11.2006 відповідачу надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в урочищі «Вилки» в с. Павлівка площею 0,15 га із земель запасу та виготовлення документів, що посвідчують право власності (а.с.26). 
Рішенням Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 14.10.2009 затверджено проект землеустрою щодо відведення відповідачу земельної ділянки та передано йому у власність земельну ділянку для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га в урочищі «Вилки» в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с.27). 
На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування відповідачу видано державний акт серії ЯИ № 2913687 від 22.03.2010 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 2625883801:01:005:0199 (а.с.25).
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.
Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено.
Отже, з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, земельна ділянка набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.
Аналогічний висновок із застосування норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі №753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі №409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18).
За приписами частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
У справі, що переглядається, Павлівською сільською радою прийнято рішення від 26.11.2006 про надання ОСОБА_3 дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки, 14.10.2009 затверджено проект землеустрою щодо відведення відповідачу земельної ділянки, 22.03.2010 відповідачу видано державний акт серії ЯИ № 2913687 від 22.03.2010 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 2625883801:01:005:0199, що розташована в урочищі «Вилки» в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області.
Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача та не підлягає поділу.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового тлумачення позивачем норм права і також не спростовують висновки суду першої інстанції та не доводять порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення суду постановлено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованості висновків суду не спростовують, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 13 жовтня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.В. Бойчук 
                                                                               В.Д. Фединяк
Повний текст постанови складено 30 грудня 2020 року.