02.11.20
22-ц/812/1798/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 504/501/20
Провадження № 22-ц/812/1798/20 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.

Постанова
Іменем України

02 листопада 2020 року              м. Миколаїв Справа № 504/501/20
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого - Самчишиної Н.В.,
суддів: Локтіонової О.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,
без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «Південне» на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області, ухвалене 28 серпня 2020 року під головуванням судді Яворського С.Й., у приміщенні цього суду, повний текст якого складено 28 серпня 2020 року, за позовом Дочірнього підприємства «Південне» (далі - ДП «Південне») до ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту договору оренди землі,

встановила:

18 лютого 2020 року ДП «Південне» звернулося до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 39 договору оренди землі від 17 травня 2004 року за №230, що укладений між ДП «Південне» та ОСОБА_1 .
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 17 травня 2004 року між ДП «Південне» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди № 230 земельної ділянки площею 7,02 га розташованої в с.Киселівка Снігурівського району Миколаївської області, строком дії на 5 років. В подальшому між ними укладено додаткову угоду №184 до договору № 230 від 7 травня 2004 року, якою, окрім орендної плати, змінено строк дії договору оренди на 15 років, а 26 жовтня 2015 року додатковою угодою до цього ж договору оренди збільшено строк дії договору до 2027 року. 
Пунктом 39 вище вказаного договору визначено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є письмове попередження іншої сторони за 30 днів до моменту розірвання договору.
10 січня 2019 року, 01 квітня 2019 року та 24 квітня 2019 року ОСОБА_1 направлено до ДП «Південне» звернення з приводу одностороннього розірвання договору оренди землі. 
Позивач зазначав, що зміст пункту 39 договору оренди землі не відповідає Закону України «Про оренду землі» та положенням чинного цивільного законодавства щодо заборони розірвання договору в односторонньому порядку. Крім того, зазначений пункт договору не передбачає правових наслідків його розірвання. Також, ані у зазначеному пункті договору, ані в інших умовах договору сторони не узгодили за невиконання яких саме умов договору орендодавець вправі розірвати договір в односторонньому порядку.
Посилаючись на викладене, позивач просив задовольнити позов та стягнути з відповідача судові витрати.
Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 02 березня 2020 року цивільну справу передано до Снігурівського районного суду Миколаївської області.
Заперечуючи проти позову, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в заяві від 28 серпня 2020 року посилалась на його безпідставність. 
Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 28 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з безпідставністю.
В апеляційній скарзі позивач, просив рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування скарги посилався на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та положенням чинного земельного та цивільного законодавств.
Позивач в суд свого представника не направив, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання (а.с.82).
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Козирєва А.В. 02 листопада 2020 року надіслала на електронну пошту апеляційного суду заяву, в якій зазначила про невизнання апеляційної скарги через її безпідставність та розгляд справи за відсутності відповідача та її представника.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наведені позивачем аргументи щодо визнання оспорюваного пункту договору оренди землі є безпідставними.
З такими висновками суду слід погодитися, оскільки вони відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи.
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У частинах 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини третьої статті 792 ЦК України та частини восьмої статті 93 ЗК України відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.
Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі».
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (стаття 14 Закону України «Про оренду землі»).
За частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору.
Разом із тим цивільні права та обов`язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. 
В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору.
Згідно частин третьої та четвертої статті 31 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішення суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
Згідно положень статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.
За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов`язань сторін, порядок страхування об`єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об`єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо.
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 17 травня 2004 року між ДП «Південне» (орендарем) та ОСОБА_1 (орендодавцем) було укладено договір оренди № 230 земельної ділянки кадастровий номер 4825781700:05:000:0006, площею 7,02 га, розташованої в межах с.Киселівка Снігурівського району Миколаївської області, строком на 5 років (а.с. 13-16). 
Даний договір зареєстровано у Снігурівському секторі реєстрації Миколаївської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 25 травня 2005 року за реєстраційним номером 040502300227. 
На підставі акту приймання-передачі від 17 травня 2004 року позивач прийняв в оренду земельну ділянку загальною площею 7,02 га (а.с.17). 
Пунктом 39 вище вказаного договору сторони визначили, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є письмове попередження іншої сторони за 30 днів до моменту розірвання договору.
В подальшому, 28 лютого 2008 року, між сторонами укладено додаткову угоду №184 до договору № 230 від 17 травня 2004 року, якою змінено строк дії договору оренди на 15 років та змінено пункт 9 розділу «Оренда плата» (а.с. 18-19). Крім того, додатковою угодою від 26 жовтня 2015 року також внесено зміни до договору стосовно строку його дії (а.с. 20). 
Обґрунтовуючи підставність позову, ДП «Південне» посилалося на те, що пункт 39 договору оренди землі не відповідає положенням Закону України «Про оренду землі» та чинного цивільного законодавства щодо заборони розірвання договору в односторонньому порядку, дії сторін правочину не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме сторони не досягали домовленості щодо правових наслідків розірвання договору в частині визначення умов та порядку повернення земельної ділянки орендодавцю у разі розірвання договору оренди у односторонньому порядку.
В силу статті 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як установлено договір оренди землі від 17 травня 2004 року між ДП «Південне» та ОСОБА_1 підписано його сторонами. Державна реєстрація зазначеного договору оренди відбулася. 
Отже, зазначений договір є укладеним, оскільки з урахуванням наведених вище норм права, а також положень статей 638 ЦК України про те, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, моментом вчинення правочину слід вважити момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов. У зв`язку з цим лише за рішенням суду він може бути визнаний недійсним, якщо є для цього підстави, передбачені законодавством, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 06 березня 2013 року № 6-5цс3, від 18 вересня 2013 року № 6-99цс13, від 25 грудня 2013 року № 6-118цс13.
Договір оренди землі від 17 травня 2004 року містить істотні умови, зокрема повернення земельної ділянки орендодавцеві після припинення дії договору оренди (п.21-24 Договору).
Пунктом 39 договору оренди сторони передбачили, що розірвання договору в односторонньому порядку допускається. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є письмове попередження іншої сторони за 30 днів до моменту розірвання договору. 
Аналізуючи зазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сторони на власний розсуд в письмовій формі досягли домовленостей щодо умов, які не є істотними відповідно до актів цивільного законодавства, про можливість ініціювання (за бажанням) однією із сторін договору оренди його розірвання в односторонньому порядку, але за умови письмового попередження про це іншої сторони за 30 днів до моменту розірвання договору, що не суперечить положенням статей 626 - 629, 651 ЦК України, статті 31 Закону України «Про оренду землі». У цьому разі правовим наслідком розірвання договору є припинення зобов`язань сторін.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що в 2004 році позивач, будучи вільним в укладанні договору, виборі контрагента та визначення його умов, висловив своє бажання на отримання в оренду земельної ділянки у відповідача погодившись з умовами договору щодо допущення розірвання договору в односторонньому порядку і до звернення до суду в 2020 році вважав таку умову для себе прийнятною.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, що його права оспорюваним пунктом договору оренди землі були дійсно порушені.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, не заслуговують на увагу.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним у справі доказам та прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову ДП «Південне» про визнання пункту 39 договору оренди землі недійсним із заявлених ним підстав.
З урахуванням викладеного, згідно із приписами ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків судів першої інстанції не спростовують.
Згідно частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подачу апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 153 грн. За результатами розгляду справи в суді апеляційної інстанції, сплачена позивачем сума судового збору за подачу та розгляд апеляційної скарги не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:
Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Південне» залишити без задоволення.
Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 28 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                Н.В. Самчишина

Судді                                                          О.В. Локтіонова

                       Т.В. Серебрякова
                               
Повний текст постанови складено 02 листопада 2020 року.