ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9772/20 Справа № 182/830/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 182/830/17
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Зубакової В.П., 
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,
сторони:
позивачка – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_2 на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року, яке ухвалене суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 13 березня 2017 року -,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на малолітню дитину.
В обґрунтування позову зазначила, що вона з відповідачем 12 липня 1995 року зареєструвала шлюб у Нікопольському відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Нікопольської міської ради народних депутатів Дніпропетровської області, актовий запис № 497.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 .
Посилаючись на те, що спільні відносини між нею та відповідачем припинені, син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина, хоча зобов`язаний її надавати, просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їхнього малолітнього сина в розмірі ј частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви та до повноліття дитини.
Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня  2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто аліменти з ОСОБА_2 ,на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на його користь до повноліття в розмірі ј частини заробітку та всіх доходів кожного місяця, починаючи з 16.02.2017 року, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку кожного місяця в особі ОСОБА_1 .
Допущено рішення до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить заочне рішення суду скасувати та закрити провадження по справі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки кореспонденція повернулась за закінченням зберігання.
Вказує, що між ним та позивачкою 25.07.2017 року було укладено договір про сплату аліментів на утримання сина, згідно якого, він зобов`язаний сплачувати на користь позивачки на утримання сина аліменти у фіксованому розмірі – 500,00 грн. щомісяця. Зобов`язання за договором він завжди виконував належним чином.
У кінці серпня 2020 року він мав намір виїхати за кордон, проте, йому було відмовлено у оформлені документів, у зв`язку з тимчасовим обмеженням у праві виїзду, як боржника зі сплати аліментів.
Звернувшись до ДВС, він дізнався про існування відкрито виконавчого провадження відносно нього та про наявність заборгованості зі сплати аліментів за період з 16.02.2017 року по 01.09.2020 року у розмірі 72 345,42 грн.
Вважає, що він належним чином виконує свої зобов`язання з утримання малолітнього сина на підставі нотаріально посвідченого договору від 25.07.2017 року, перераховуючи кошти на картковий рахунок позивачки, тобто, фактично у нього з позивачкою не існувало і не існує спору щодо утримання сина. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з доведеності факту невиконання відповідачем ОСОБА_2 свого батьківського обов`язку з утримання своєї малолітньої дитини.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Апеляційна скарга відповідача  ОСОБА_2 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за відсутності відповідача, без належного повідомлення його про дату, час та місце розгляду справи.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до п. 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалено судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України, в редакції від 18.03.2004 року, питання щодо належного повідомлення відповідача  ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи, перевіряється відповідно до положень такого кодексу.
Згідно ст. 158 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 76 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам — відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. 
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 17.02.2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляд на 13 березня 2017 року (а.с. 8).
Повідомлення, яке було направлено відповідачу судом першої інстанції про розгляд справи, повернулось на адресу суду першої інстанції без вручення адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання» ( а.с. 10).
Таким чином,  ОСОБА_2 не був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про направлення або вручення йому судових повісток про розгляд справи у порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 169 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки, однак суд першої інстанції розглянув справу по суті. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_2 без обов`язкового належного повідомлення його про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим скасовує рішення суду на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини    від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.
Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року за № 2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно із статтями 180, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Відповідно до статей 181, 182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
Аналогічне роз`яснення щодо обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, надане Пленумом Верховного Суду України в абз. 3 п. 17 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року.
Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що12 липня 1995  року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів Нікопольського відділу реєстрації актів громадянського стану виконкому Нікопольської міської ради народних депутатів Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис № 497 ( а.с. 3).
Сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  у свідоцтві  про народження якого батьком зазначений   відповідач  ОСОБА_2 (а.с. 4).
Відповідач ОСОБА_2 добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до повноліття дитини, на користь позивача, що буде відповідати інтересам дитини та обох батьків. 
Частиною 1 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Вирішуючи питання щодо розміру аліментів та визначаючи його в розмірі 1/4 частини від доходу (заробітку) відповідача, колегія суддів врахувала всі вищепередбачені обставини, дійшовши обґрунтованого висновку, що саме такий розмір відповідатиме встановленому ст. 2 Конвенції ООН про права дитини принципу рівності прав дітей.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VІІІ від 17 травня 2017 року, який набрав чинності 08 липня 2017 року, збільшений мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і відповідно внесені зміни до частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України.
Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, який підлягає стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити  їх розмір на одну дитину менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у статтю 182 СК України - 30%).
Як зазначено в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині 2 статті 182 Сімейного кодексу України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що він належним чином виконує свої зобов`язання з утримання малолітнього сина, на підставі нотаріально посвідченого договору від 25.07.2017 року, перераховуючи кошти на картковий рахунок позивачки, тобто, фактично у нього з позивачкою не існувало і не існує спору щодо утримання сина, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, виплата аліментів на дитину є виключним правом дитини та обов`язком батьків до її повноліття, затвердженим законодавством України. Зазначений договір не стосується предмету спору, тим паче, він укладений після винесення рішення по справі, факт наявності договору може лише бути доказом у спорі щодо наявності або відсутності заборгованості по аліментам та в спорі щодо оспорювання договору. Також, може бути врахований на стадії виконання рішення суду при визначенні наявності чи відсутності заборгованості по аліментам з урахуванням розміру доходу відповідача.
Слід також зазначити, що твердження відповідача про те, що фактично у нього з позивачкою не існувало і не існує спору щодо утримання сина, з огляду на виконання ним умов договору від 25.07.2017 року, в зв`язку з чим необхідно провадження у справі закрити, не мають правового значення, з огляду на положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, відповідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Так, колегія суддів зазначає, що позивачка, звертаючись до суду просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їхнього малолітнього сина в розмірі ј частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви та до повноліття дитини на підставі не виконання батьківського обов`язку відповідачем щодо утримання їхнього малолітнього сина, зокрема, матеріали справи не містять достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію на спростування зазначеного.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду – скасуванню на підставі п.3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, п.3 ч. 3 ст. 376, п.1,п.4 ч. 1 ст. 376, 381-383 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня  2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до повноліття дитини.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 в дохід держави до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 16 грудня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: