ПОСТАНОВА
Іменем України

12 листопада 2020 року 
Київ
справа №819/1342/16
адміністративне провадження №К/9901/21373/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Рибачука А.І.,
суддів: Шарапи В.М., Мороз Л.Л., 
розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №819/1342/16
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Управління Держпраці у Тернопільській області
на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.11.2016, ухвалену судом у складі судді Ходачкевич Н.І.
та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2017, постановлену судом у складі колегії суддів: головуючого судді Гулида Р.М., суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,-
УСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ 
1. 24.10.2016 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Управління Держпраці у Тернопільській області (далі - відповідач), в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 23.09.2016 №ТЕ67/19-01-037/221.
2. Позовна заява обґрунтована незгодою позивача з накладенням на неї штрафу на підставі статті 24 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), зважаючи на те, що ОСОБА_2 проходила стажування на посаду продавця на підставі цивільно-правової угоди, а тому, не була допущена до роботи та не перебувала з позивачем у трудових відносинах.
3. Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.11.2016, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2017, задоволено адміністративний позов. Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення штрафу від 23.09.2016 №ТЕ67/19-01-037/221.
4. Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій відповідач 25.04.2017 звернувся з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами  першої  та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
5. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 28.04.2017 відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
5. 15.12.2017 розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03.10.2017 "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.
6. Пунктом 4 частини першої розділу VII Перехідних положень КАС України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
7. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 КАС України)
8. Протоколом розподілу справи від 13.02.2018 визначено склад колегії суддів для розгляду даної справи: Данилевич Н.А. - головуючий суддя, судді: Бевзенко В.М., Шарапа В.М.
9. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 29.04.2020 №712/0/78-20 призначено повторний автоматизований розподіл цієї судової справи між суддями у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати суддів                     Бевзенка В.М. та Шарапи В.М. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному муді від 16.04.2020 №5 та від 20.05.2019 №14), які входять до складу постійної колегії суддів, згідно з наказом голови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.03.2020 №17-К, що унеможливило їх участь у розгляді даної справи.
10. Протоколом розподілу справи від 29.04.2020 визначено склад колегії суддів для розгляду даної справи: Данилевич Н.А.- головуючий суддя, судді: Смокович М.І., Кашпур О.В.
11. Ухвалою Верховного суду від 03.06.2020 задоволено заяви суддів Данилевич Н.А., Смоковича М.І., Кашпур О.В. про самовідвід та відведено вказаних суддів від розгляду даної касаційної скарги у зв`язку з порушенням порядку визначення суддів для розгляду справи, встановленого статтею 31 КАС України.
12. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 03.06.2020 №913/0/78-20 призначено повторний автоматизований розподіл цієї судової справи між суддями, у зв`язку з постановленням Верховним судом ухвали від 03.06.2020 про відведення судді-доповідача Данилевич Н.А. та суддів Смоковича М.І., Кашпур О.В. від розгляду матеріалів касаційної скарги у справі №819/1342/16.
13. Протоколом розподілу справи від 03.06.2020 визначено склад колегії суддів для розгляду даної справи: Рибачук А.І. - головуючий суддя, судді: Шарапа В.М.,              Мороз Л.Л.
14. Ухвалою судді Верховного Суду від 03.06.2019 прийнято зазначену касаційну скаргу до провадження.
ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
15. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16.08.2016 між позивачем та                  ОСОБА_2 укладено цивільно-правовий договір про стажування на посаду продавця в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , строком з 16.08.2016 по 16.09.2016. Додатковою угодою від 16.08.2016 до вказаного договору внесено зміни в частині предмету Договору, і визначено, що обов`язком ОСОБА_2 є зобов`язання по здобутті навичок з реалізації товарів, а також здійснення продажу товарів в межах магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_1 , в строк з 16.08.2016 по 31.08.2016.
На адресу Управління Держпраці у Тернопільській області для розгляду та вжиття необхідних заходів надійшов лист Управління економіки, промисловості та праці Тернопільської міської ради від 22.07.2016 №17.2-653 та довідка за результатами обстежень дотримання чинного законодавства щодо оформлення трудових відносин та оплати праці, проведених комісією 12.07.2016, складені за результатами комісійного обстеження здійснення діяльності ФОП ОСОБА_1 , за результатами якого виявлено ознаки порушення вимог статті 24 КЗпП України.
Відповідач листом від 05.08.2016 №1302/01-05-4.2/16 звернувся до Державної служби України з питань праці щодо надання згоди на проведення перевірок суб`єктів господарювання, зокрема і ФОП ОСОБА_1 .
Відповідач листом від 08.08.2016 №8264/4/4.2-дп-16 отримав погодження від Державної служби України з питань праці на проведення позапланової перевірки у  ФОП ОСОБА_1 
Управлінням Держпраці у Тернопільській області на підставі статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженого наказом Мінсоцполітики України від 02.07.2012 №390, листа Управління економіки, промисловості та праці Тернопільської міської ради від 22.07.2016 №17.2-653, листа Державної служби України з питань праці від 08.08.2016 №8264/4/4.2-ДП-16, наказу Державної служби України з питань праці від 01.06.2016 №69 видано наказ від 30.08.2016 №276 про проведення позапланової перевірки ФОП ОСОБА_1 . 
На підставі вказаного наказу відповідачем видано направлення від 30.08.2016 №4.1/037/199 на проведення перевірки позивача.
На підставі наказу від 30.08.2016 №276 та направлення від 30.08.2016 №4.1/037/199 відповідачем у період з 31.08.2016 по 05.09.2016 проведено позапланову перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо дотримання вимог законодавства про працю, за результатами якої складено акт від 05.09.2016 №19-01-037/221, яким встановлені порушення позивачем вимог статей 24, 106, 107, 115, 253, 255 КЗпП України, вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням».
Головним державним інспектором Управління Держпраці у Тернопільській області складено протокол про адміністративне правопорушення від 05.09.2016 №19-01-037/160 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності на підставі частини третьої статті 41 КУпАП та передано справу про адміністративне правопорушення на розгляд до Тернопільського міськрайонного суду.
Постановою Тернопільського міськрайонного суду від 21.11.2016 у справі №607/10089/16-п провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 41 КУпАП згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 05.09.2016 №19-01-037/160 закрито за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
За результатами перевірки, на підставі акта перевірки від 05.09.2016 №19-01-037/221 відповідачем прийнято постанову від 23.09.2016 №ТЕ 67/19-01-037/221 про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини другої статті                265 КЗпП України у розмірі 43  500,00 грн, за порушення частини третьої статті 24 КЗпП України, зважаючи на те, що позивач з 05.07.2016 по 12.07.2016 та з 16.08.2016 по 31.08.2016 використовувала працю громадянки ОСОБА_2 , яка працювала продавцем, без укладення трудового договору і повідомлення Державної фіскальної служби та її територіальних органів про прийняття працівника на роботу.
Не погоджуючись з постановою про накладення фінансової санкції позивач звернулась з даним позовом до суду.
ІІІ. ВИСНОВКИ СУДІВ ПЕРШОЇ ТА ДРУГОЇ ІНСТАНЦІЙ
16. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи адміністративний позов виходив з того, що між громадянкою ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 мали місце виключно цивільно-правові відносини, а тому норми трудового законодавства на такі відносини не поширювались. Судами зазначено, що у ході розгляду справи не було встановлено наявності трудових відносин, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків, що свідчить про відсутність порушень вимог трудового законодавства позивачем.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
17. Касаційна скарга мотивована, зокрема тим, що під час перевірки дотримання вимог трудового законодавства встановлено, що на порушення приписів статті                                       24 КЗпП України, ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах із позивачем без укладання трудового договору та відповідного повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.
18. Позивачем надано до суду касаційної інстанції заперечення на касаційну скаргу відповідача, відповідно до яких позивач просить відмовити у її задоволенні з  посиланням на необґрунтованість, зважаючи на відсутність порушення нею вимог трудового законодавства, оскільки ОСОБА_2 не перебувала з нею у трудових відносинах, а виконувала роботу на умовах цивільно-правового договору, а тому, вимоги законодавства у частині повідомлення територіальних органів Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу - на даний випадок не поширювались.
V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
19. Верховний Суд, враховуючи доводи та вимоги касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, у відповідності до частини першої статті 341 КАС України, виходить з наступного.
20. Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
21. Процедура проведення Державною інспекцією України з питань праці та її територіальними органами перевірок додержання законодавства з питань праці визначена Порядком проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 02.07.2012 №390 (далі  - Порядок №390, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
22. Згідно з пунктами 2 та 3 Порядку №390 право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов`язків мають повноваження державного інспектора з питань праці.
Інспектор може проводити планові та позапланові перевірки, які можуть здійснюватися за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності". Позапланова перевірка проводиться незалежно від кількості раніше проведених перевірок за наявності підстав, визначених Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». Позапланові перевірки за зверненнями фізичних та юридичних осіб про порушення суб`єктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюються за наявності згоди Держпраці України на їх проведення.
23. Відповідно до пункту 6 Порядку №390 перевірка складається з таких етапів: робота з документами, наданими суб`єктами господарювання на вимогу Інспектора; оформлення документів за результатами перевірки; ознайомлення суб`єктів господарювання з документами, оформленими за результатами перевірки; проведення за результатами перевірки роз`яснювальної роботи з питань застосування норм законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування (за згодою посадових осіб).
24. Згідно з пунктом 7 вказаного Порядку за результатами перевірки складається акт перевірки. У разі виявлення порушень законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування вносяться приписи про усунення виявлених порушень, вживаються заходи щодо притягнення до відповідальності винних осіб згідно із вимогами чинного законодавства.
25. За приписами статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
26. Відповідно до пункту 2 частини п`ятої  статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.
Визначальним для вирішення спірних правовідносин у даній справі є наявність ознак трудових правовідносин між позивачем та ОСОБА_2 .
27. Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
28. Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
29. Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону праці» працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).
30. Статтею 24 КЗпП України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання такої форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.
31. Згідно із  статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
32. За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (стаття 837 Цивільного кодексу України).
33. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (стаття 901 Цивільного кодексу України).
34. Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
35. Підрядник, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.
36. З аналізу наведених норм, Верховний Суд зазначає, що основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.
Зокрема, відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегулюване - чинним законодавством України.
37. Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, від 06.03.2019 у справі №802/2066/16-а, від 13.06.2019 у справі №815/954/18.
38. Судами попередніх інстанцій встановлено, що оскаржувана постанова про накладення штрафу, винесена відповідачем за неналежне оформлення трудових відносин позивача з фізичною особою ОСОБА_2 
39. 16.08.2016 між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено цивільно-правовий договір №1/08 та додаткову угоду до нього від 16.08.2016.
Відповідно до пункту 1.1. вказаного договору, виконавець бере на себе зобов`язання по здобутті навичок з реалізації товарів, а також зобов`язується здійснювати продаж товарів в межах магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_1 , в строк з 16.08.2016 по 31.08.2016.
31.08.2016 між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 складено акт здавання-приймання робіт, відповідно до якого, роботи (послуги) згідно цивільно-правовим договором від 16.08.2016 №1/08 виконано в повному обсязі. За виконану роботу (послугу) замовник сплачує виконавцеві винагороду у розмірі 665,50 грн.
Тобто, з аналізу вищезазначених обставин видно, що відносини з працівником ОСОБА_2 , яка фактично здійснювала роботу продавця оформлені шляхом укладення цивільно-правового договору. При цьому, за своїм характером такі роботи фактично є трудовими, оскільки не містять конкретних фізичних величин або ж об`ємів робіт.
40. Разом із тим, у поясненнях наданих відповідачу ОСОБА_2 вказує, що у позивача перебуває на стажуванні та виконувала обов`язки продавця з 05.07.2016. Крім того, як зазначає позивач у позовній заяві, з 01.09.2016 з ОСОБА_2 укладено трудовий договір №8, відповідно до якого остання прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів.
41. Згідно з частинами першою, другою статті 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.
42. Відповідно до статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний, зокрема, роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.
43. З огляду на викладене, випробування при прийнятті на роботу може бути обумовлене виключно при укладенні трудового договору, а ознайомлення з умовами праці відбувається до початку роботи працівника, але вже за укладеним трудовим договором, а відтак оскільки судами встановлено, що трудовий договір з                            ОСОБА_2 позивач уклав лише 01.09.2016, колегія суддів відхиляє доводи позивача, викладені у позовній заяві, що у її діях відсутні будь-які порушення трудового законодавства, оскільки ОСОБА_2 з 05.07.2016 перебувала у неї на стажуванні та ознайомлювався з умовами праці.
44.  У відповідності до частини другої статті 47 Закону України «Про освіту» стажування - набуття особою досвіду виконання завдань та обов`язків певної професійної діяльності або галузі знань.
45. Чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством передбачалась можливість проходження особою стажування без укладення трудового договору для окремих категорій осіб та у порядку, передбаченому підзаконними нормативно-правовими актами.
46. Так, наприклад, згідно з положеннями Закону України «Про зайнятість населення» (стаття 29) можливість проходження стажування передбачена для студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні.
47. Стажування вказаних осіб відбувається на підставі укладення договору про стажування, порядок та типова форма якого затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2013 №20.
Також вказаним Законом передбачена можливість проходження стажування безробітними (стаття 35).
48. Укладення між територіальним органом Державної служби зайнятості з роботодавцем і безробітним договору у порядку, визначеному пунктами 6.2-6.4, передбачено Порядком професійної підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації зареєстрованих безробітних, затвердженим Наказом Міністерства соціальної політики та Міністерства освіти і науки України від 31.05.2013 №318/655 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 19.06.2013 №1029/23562.
49. Разом із тим, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження перебування ОСОБА_2 у спірний період на стажуванні, а відтак, враховуючи те, що позивач під час проведення перевірки підтвердила факт перебування ОСОБА_2 на робочому місці та надала відповідні письмові пояснення, Суд вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності  в діях позивача ознак порушень трудового законодавства в частині допуску до роботи ОСОБА_2 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.
50. Аналогічна позиція щодо застосування положень статей 24, 265 КЗпП України щодо правовідносин, які виникають між фізичною особою-підприємцем та особою, яка проходить у неї стажування, викладена у постановах Верховного Суду від 30.10.2018 у справі №817/2331/16 та від 16.04.2020 у справі №804/330/17.
51. Згідно з частиною другою статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків.
52. За таких обставин, відповідачем при проведенні перевірки було вірно встановлено, що позивачем в порушення вимог частини третьої статті 24 КЗпП України було допущено працівника ОСОБА_2 до роботи продавцем без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
53. Відповідно до частини першої статті  351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
54. Частиною третьою вказаної статті передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
55. За таких обставин, коли суди повно і правильно встановили обставини справи, проте неправильно тлумачили закон, який підлягав застосуванню, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись статтями 345, 349, 351, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Управління Держпраці у Тернопільській області задовольнити.
Скасувати постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.11.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2017 у справі №819/1342/16. Ухвалити нове рішення.
Відмовити у задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................
А.І. Рибачук
В.М. Шарапа
Л.Л. Мороз,
Судді Верховного Суду