ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«05» жовтня 2020 року
м. Харків
справа № 2034/2-4324/11
провадження № 22ц/818/3246/20
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Котелевець А.В., Яцини В.Б.
за участю секретаря – Колосовської А.Р.
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 , представник позивачки – ОСОБА_2 ,
відповідач – Горлов Т.Є.,
особа, яка подала апеляційну скаргу – Акціонерне товариство «Альфа-Банк», представник особи, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 лютого 2012 року в складі судді Назаренко О.В.
в с т а н о в и в:
У вересні 2011 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22 липня 1989 року, за час якого ними за спільні кошти 06 жовтня 2004 року придбаний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка, площею 0,1500 га для обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також 05 грудня 2005 року ними придбана квартира за адресою: АДРЕСА_2 , та у серпні 2007 року – автомобіль марки HYUNDAI TUCSON, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на який 15 вересня 2007 року оформлено технічний паспорт.

Зазначила, що майно придбано ними під час перебування у шлюбі, за спільні кошти, тому вона має право на половину цього майна.
Просила визнати за нею право власності на Ѕ частку: будинку за адресою: АДРЕСА_1 , придбаного згідно договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2004 року, реєстраційний номер 918; земельної ділянки розміром 0,1500 га за адресою: АДРЕСА_1 , придбаної згідно договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2004 року, реєстраційний номер 918; квартири за адресою: АДРЕСА_2 , придбаної згідно договору купівлі-продажу від 05 грудня 2005 року, реєстраційний номер 1923; автомобіля марки HYUNDAI TUCSON, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на який оформлено технічний паспорт серії НОМЕР_2 від 15 вересня 2007 року.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 лютого 2012 року, у якому ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04 травня 2012 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено; визнано за нею право власності на Ѕ частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; на Ѕ частину від земельної ділянки площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 ; на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; на Ѕ частину автомобіля марки HYUNDAI TUCSON, державний номер НОМЕР_1 як на майно, набуте у шлюбі; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 2061,00 грн судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду Акціонерне товариство «Альфа-Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на Ѕ частину будинку та Ѕ частину земельної ділянки площею 0,15 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не звернув увагу на те, що житловий будинок та земельна ділянка, які є предметом спору, передані у іпотеку банку, та позов у даній справі є лише способом уникнення відповідальності за невиконання зобов`язань з повернення кредиту та виведення спірного майна з-під обтяження; що визнання права власності на Ѕ частину спірного майна за позивачкою порушує права банку як кредитора, який не залучений до участі у справі, та унеможливить виконання судового рішення про стягнення з позичальника суми боргу за кредитним договором.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду Бровченка І.О. від 29 квітня 2020 року витребувано зазначену справу з суду першої інстанції.

Справа надійшла до суду апеляційної інстанції 28 травня 2020 року.

23 червня 2020 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 2034/2-4324/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності, та ухвалами суду від 24 червня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні.

10 липня 2020 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу банку, в якому вона просила залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін. Вказала, що оскаржуваним рішенням суду права банку не порушено, оскільки вона не має права скасувати арешт іпотечного майна. Зазначила, що будь-якого судового рішення про стягнення з неї або її чоловіка заборгованості за кредитним договором на користь банку не існує, виконавче провадження не відкрито. 

02 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява від ОСОБА_4 про розгляд справи за його відсутності, яку задоволено.

05 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від Акціонерного товариства «Альфа-Банк» надійшла заява про відкладення розгляду справи, яку залишено без задоволення, оскільки причини відкладення є неповажними.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» необхідно задовольнити, рішення суду в оскаржуваній частині – скасувати.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу між ними, що визнається відповідачем, та права інших осіб при цьому не порушуються.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22 липня 1989 року (а. с. 6).

06 жовтня 2004 року ОСОБА_4 придбав житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 0,15 га, надану для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Полторацькою Л.М. за № 918 (а. с. 7-8).

Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4982573 від 07 жовтня 2004 року право власності ОСОБА_4 на вказаний будинок зареєстровано належним чином (а. с. 9).

02 листопада 2005 року на ім`я ОСОБА_4 видано Державний акт на право власності, серія НА №682113, на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1500 га на підставі договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2004 року № 918 (а. с. 10).

07 листопада 2005 року між ОСОБА_4 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 851/10/27-11/5-119, згідно умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 14 397,63 доларів США зі строком погашення до 06 листопада 2015 року (а. с. 125-128).

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредиту 09 листопада 2005 року між ОСОБА_4 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 851/11/27-11/5-236, предметом якого є земельна ділянка площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 129-130).

08 листопада 2005 року між ОСОБА_4 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 851/10/27-11/5-120, згідно умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 45 570,00 доларів США зі строком погашення до 07 листопада 2012 року (а. с. 131-134).

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредиту 09 листопада 2005 року між ОСОБА_4 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 851/11/27-11/5-238, предметом якого також є земельна ділянка площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 135-136).

28 серпня 2007 року між ОСОБА_4 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 851/10/27-11/7-066, згідно умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 50 000,00 доларів США зі строком погашення до 10 серпня 2022 року (а. с. 137-139).

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредиту 28 серпня 2007 року між ОСОБА_4 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 851/11/27-11/7-085, предметом якого є житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , (а. с. 140-141).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08 квітня 2020 року № 206406250, обтяження щодо вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, що виникли на підставі договорів іпотеки, зареєстровані у реєстрі (а. с. 142-145).

Також з вказаної інформації вбачається, що право власності на Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , 25 липня 2012 року зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішення суду у даній справі від 21 лютого 2012 року (а. с. 145).

При цьому, ОСОБА_4 має заборгованість перед банком за вказаними кредитними договорами, яка дотепер не погашена.

17 березня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О. вчинено виконавчі написи, за якими звернено стягнення на предмети іпотеки – житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , та 06 червня 2014 року відкрито виконавче провадження, однак рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 березня 2019 року визнано зазначені виконавчі написи такими, що не підлягають виконанню (а. с. 171, 173-177).

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звертався до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, проте рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 лютого 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03 серпня 2017 року, у задоволенні позову банку відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності (а. с. 178-181, 182-185).

Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» припинено з 03 грудня 2019 року, та його правонаступником є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, статутом Акціонерного товариства «Альфа-Банк», рішенням № 5/2019 єдиного акціонера Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, передавальним актом від 11 жовтня 2019 року, протоколом № 4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» від 15 жовтня 2019 року (а. с. 64-83, 86-87, 88-94, 95-103).

Крім того, предметом спору між сторонами у даній справі була квартира за адресою: АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_1 05 грудня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Кусковою Т.Є. за № 1923, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , та автомобіль HYUNDAI TUCSON, державний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 є ОСОБА_4 з 15 вересня 2007 року (а. с. 11-12, 13, 14).

Однак, рішення суду в цій частині банком не оскаржується та апеляційним судом не переглядається.

Аналіз норм статей 16, 386, 391 ЦК України свідчить про те, що власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частина майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною шостою  статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно частини третьої  статті 13 Цивільного кодексу України  не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Недобросовісність поведінки подружжя при поділі спільного майна, зловживання правами й наявність негативних наслідків для кредитора підлягають доказуванню на загальних підставах.

Відповідні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження № 61-30545св18), від 09 лютого 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору між сторонами про поділ майна подружжя, є, зокрема, житловий будинок та земельна ділянка, які водночас є предметом договорів іпотеки, укладених між відповідачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк». ОСОБА_4 має непогашену заборгованість за кредитними договорами, у забезпечення виконання зобов`язань за якими укладено договори іпотеки.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 не заперечував проти цього.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 09 липня 2020 року у справі № 310/14016/13-ц, провадження № 61-43426 св 18, ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобов`язань за кредитним договором та впливає на можливість банку звернути стягнення на іпотечне майно.

Матеріали справи свідчать про те, що про обтяження спірного майна іпотекою сторонам у справі було відомо, зазначені обтяження зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та були чинними на час розгляду справи судом першої інстанції, однак банк як іпотекодержатель спірного нерухомого майна до участі у справі не залучений, хоча оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про його права і обов`язки.

Посилання ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу щодо того, що права банку незалученням до участі у справі не порушені, є безпідставними, оскільки у випадку визнання права власності на предмет іпотеки за одним із подружжя вважається, що така особа набула право на майно у період первинного придбання майна, що виключає можливість застосування до таких правовідносин вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно яких при переході права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 522/3901/16-ц (провадження № 61-20786 св 18).

Виходячи з викладеного, визнання права власності на Ѕ частину вказаного вище нерухомого майна, що є предметом іпотеки за ОСОБА_1 , порушує права та законні інтереси Акціонерного товариства «Альфа-Банк», який не брав участі у справі.

При цьому, визнання відповідачем позову у даному разі не є підставою для його задоволення, оскільки такими діями сторін порушуються права іпотекодержателя, що не залучений до участі у справі.

Доводи ОСОБА_1 , що вона є поручителем за кредитними договорами, а також що будь-якого судового рішення про стягнення з неї або її чоловіка заборгованості за кредитними договорами на користь банку не існує, виконавче провадження не відкрито, не можуть бути взяті до уваги, оскільки зазначене не свідчить про наявність підстав для задоволення позову та відсутність порушення оскаржуваним рішенням суду прав банку як іпотекодержателя, який має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки як у судовому, так і в позасудовому порядку.

Твердження ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу, що банк безпідставно пропустив строк на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки йому було відомо про оскаржуване рішення суду задовго до отримання його копії у березні 2020 року, судова колегія відхиляє, оскільки ухвалою Харківського апеляційного суду від 24 червня 2020 року поновлено апелянту строк на апеляційне оскарження рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 лютого 2012 року, виходячи з того, що банк не був залучений до участі у справі, а копію оскаржуваного рішення суду отримав лише 26 березня 2020 року, що підтверджується матеріалами справи.

Крім того, з 12 березня 2020 року на території України запроваджено карантин, у зв`язку з чим до цивільного процесуального законодавства внесені відповідні зміни, зокрема, щодо продовження строку апеляційного оскарження. Доказів того, що Акціонерне товариство «Альфа-Банк», який став правонаступником Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» лише наприкінці 2019 року, був обізнаний про оскаржуване рішення суду задовго до отримання його копії у березні 2020 року та мав можливість оскаржити таке рішення суду, але не скористався нею, апеляційному суду не надано.

Отже, на підставі викладеного вище судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції не з`ясував належним чином фактичних обставин справи та кола учасників справи, вирішивши питання про права та інтереси юридичної особи, яка не залучена до участі у справі. 

Таким чином, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та Ѕ частину від земельної ділянки площею 0,15 га за вказаною адресою підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 4 статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Як вбачається з апеляційної скарги, банк оскаржує рішення суду лише в частині визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину житлового будинку та земельної ділянки. Ціна позову в цій частині складає 67 500,00 грн (135 000,00 вартість майна /2), отже за подання вказаних позовних вимог підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 % від зазначеної суми, тобто 675,00 грн. 150% від цієї суми, що підлягала сплаті за подання апеляційної скарги, становить 1012,50 грн.

Таким чином, оскільки апеляційну скаргу банку задоволено, та у задоволенні цієї частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, сума судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 має бути зменшена на 675,00 грн, та становить 1386,00 грн (2061,00-675,00).

Крім того, з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» у розмірі 1012,50 грн за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - задовольнити.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 лютого 2012 року в оскаржуваній частині – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1  до ОСОБА_4  про визнання права власності в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину будинку та Ѕ частину земельної ділянки площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 – відмовити.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Рішення суду в частині стягнення судового збору з  ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 - змінити, зменшивши розмір стягнутого судового збору з  ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 з 2061,00 грн до 1386,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» 1012,50 грн за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                  А. В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2020 року.