ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/604/20  Номер провадження 22-ц/814/2311/20	Головуючий у 1-й інстанції Троцька А. І.  Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді: Бондаревської С.М.
       суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І. 
секретар: Зеленська О.І.
за участю позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на заочне рішення Октябрськогорайонного суду м. Полтави від 10 серпня 2020 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» про визнання права на перебування в трудових відносинах та на зарахування трудового стажу, –
В С Т А Н О В И В :
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» про визнання права на перебування в трудових відносинах та на зарахування трудового стажу.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 29 жовтня 2015 року він був звільнений відповідачем з посади директора з правових питань ПАТ «Полтава-обленгерго» згідно з наказом №342-к. 
Наказ роботодавця про звільнення ОСОБА_1 з роботи був оскаржений працівником до Ленінського районного у м. Полтаві суду. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року у справі №553/4211/15-ц йому відмовлено у задоволенні позову про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року наказ про звільнення працівника був скасований і його – ОСОБА_1 поновлено на посаді директора з правової роботи. 
Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року рішення Апеляційного суду Полтавської області скасовано та набрало законної сили рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року. 
Після набрання чинності рішенням Ленінського районного суду про законність його звільнення роботодавцем, виникла можливість для АТ «Полтаваобленерго» звільнити його з роботи відповідно до наказу від 29 жовтня 2015 року, який став чинним. 
При цьому між позивачем і відповідачем виник спір з приводу наявності у період від 30 жовтня 2015 року і до нинішнього часу трудових відносин між роботодавцем –товариством «Полтаваобленерго» і працівником ОСОБА_1 .
Працівник переконаний, що на підставі постанови Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі №553/4211/15-ц рішення Ленінського районного у м. Полтаві суду від 30 серпня 2017 року вперше набуло чинності. До того часу воно ніколи не набувало чинності та було скасоване Апеляційним судом Полтавської області. Відповідно ніколи до 18 вересня 2019 року не визнавався законним наказ про звільнення ОСОБА_1 від 29 жовт-ня 2015 року, а отже між сторонами не припинялися трудові відносини, які виникли ще у 1997 році.
Зазначав, що в період з 30 жовтня 2015 року до 18 вересня 2019 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, виконував свої основні функції, отримував заробітну плату, набував та реалізовував своє конституційне право на відпустку, йому нараховувався трудовий стаж та обчислювався пенсійний стаж, отримував страхові виплати у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності.
Т аким чином, вважає, що припинення трудових відносин працівника і роботодавця має відбутися лише після 18 вересня 2019 року внаслідок видання наказу АТ «Полтава-обленерго» про припинення трудових відносин після винесення постанови КЦС ВС від 18 вересня 2019 року. Після того, як дана процедура припинення трудових відносин буде дотримана в порядку, встановленому КЗпП України, відносини припинять бути трудовими.
За наведених обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати відносини між ним, ОСОБА_1 та роботодавцем у період від 30 жовтня 2015 року до моменту його звільнення після 18 вересня 2019 року – трудовими; визнати його право на всі гарантії як працівника Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» у вказаний період, включаючи право на заробітну плату, календарну і творчу відпустку, соціальне страхування; визнати за ОСОБА_1 право на загальний трудовий стаж і професійний стаж протягом періоду від 30 жовтня 2015 року до моменту його звільнення після 18 вересня 2019 року; визнати за ОСОБА_1 право на зарахування до загального стажу трудової діяльності, що зараховується до пенсійного стажу, період від 30 жовтня 2015 року до моменту його звільнення після 18 вересня 2019 року.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неналежне застосування норм матеріального права, – просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалитинове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.
Вважає, що неправильна оцінка сутності доказу №5 судом першої інстанції зумовлена недбалістю суду при фіксації змісту наказу АТ «Полтаваобленерго» у рішенні суду. Суддя в абзаці останньому на аркуші 2 рішення від 10 серпня 2020 року даний доказ описує як документ, яким «скасовано наказ №775-к від 17 листопада 2017 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора з правової роботи та вважати останнього звільненим». Насправді цей наказ АТ «Полтаваобленерго» від 05 листопада 2019 року №825 має інший зміст. Він реально звучить так: «Скасувати наказ від 17 листопада 2017 року №775-К про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора з правової роботи. Вважати ОСОБА_1 звільненим з посади директора з правової роботи згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин), згідно наказу ПАТ «Полтаваобленерго» від 29 жовтня 2015 року №342-к з 03 листопада 2015 року (на підставі наказу ПАТ «Полтаваобленерго» від 21 серпня 2017 року №555-к)».
Вважає, що якби суд першої інстанції чітко відобразив зміст наказу №825-к від 05 листопада 2019 року у тексті рішення, було б цілком зрозуміло, що саме цей акт істотно порушує право позивача: видавши його відповідач не визнає та оспорює право ОСОБА_1 на перебування в трудових відносинах з АТ «Полатваобленерго» з 03 листопада 2015 року по 01 листопада 2019 року з усіма наслідками, що випливають для правового статусу позивача. Це саме те порушення права, яке суд першої інстанції не побачив, аналізуючи матеріали справи.
На апеляційну скаргу ОСОБА_1 , свій відзив подало Акціонерне товариство «Полтаваобленерго» в якому спростовуючи доводи апеляційної скарги зазначало, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та повно з`ясував обставини, що мають значення для розгляду справи, тому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Зазначає, що наказом АТ «Полтаваобленерго» №826-к від 05 листопада 2019 року наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 77 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи: з 06.10.2016 по 05.10.2017, з 06.10.2017 по 05.10.2018, з 06.10.2018 по 05.10.2019, з 06.10.2019 по 05.11.2019.
Також зазначає, що матеріали справи містять накази ПАТ «Полтаваобленерго» про надання відпустки ОСОБА_1 у періоди: з 01 липня 2019 року по 12 липня 2019 року, з 08 січня 2019 року по 07 квітня 2019 року, з 11 грудня 2018 року по 14 грудня 2018 року, 1 жовтня 2018 року по 19 жовтня 2018 року, з 21 березня 2018 року по 20 вересня 2018 року, 09 березня 2018 року, з 17 лютого 2018 року по 26 лютого 2018 року, з 19 січня 2018 року по 16 лютого 2018 року, з 10 січня 2018 року по 12 січня 2018 року, 21 грудня 2017 року, з 30 листопада 2017 року по 01 грудня 2017 року, з 04 грудня по 05 грудня 2017 року.
Крім того, позивачем надана довідка АТ «Полтаваобленерго» про те, що ОСОБА_1 дійсно працював в АТ «Полтаваобленерго» з 06 жовтня 1997 року із зазначенням його середньомісячної заробітної плати у 2019 році.
Таким чином, в період виконання обов`язків директора з правової роботи в період з 06 жовтня 1997 року по 05 листопада 2019 року ОСОБА_1 користувався всіма соціальними гарантіями, як працівник АТ «Полтаваобленерго»: отримував заробітку плату, перебував у відпустках тощо.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносин з АТ «Полтаваобленерго» та на підставі наказу №342-к був звільнений з посади директора з правової роботи.
Рішенням Ленінського районного суду від 30 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Полтаваобленерго» про відновлення положення, що існувало до порушення прав, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі – частково задоволено. 
Визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Полтаваобленерго» №342-к від 29 жовтня 2015 року в частині зазначення підстави звільнення ОСОБА_1 , директора з правової роботи, за п. 3 ст. 40 КЗпП України (систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, або Правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення). 
У задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу ПАТ «Полтаваобленерго» №342-к від 29 жовтня 2015 року в решті формулювання, відновлення положення, що існувало до порушення прав, поновлення на роботі – відмовлено за безпідставністю.
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року скасовано рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення в частині звільнення його за п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновлення його на роботі. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Полтаваобленерго» №342-к від 29 жовтня 2015 року в частині звільнення ОСОБА_1 , директора з правової роботи, за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогулу, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин). Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора з правової роботи ПАТ «Полтавообленерго» з 30 жовтня 2015 року. Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 30 серпня 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року скасовано, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року – залишено в силі.
Наказом АТ «Полтаваобленерго» №825-к від 05 листопада 2019 року скасовано наказ №775-к від 17 листопада 2017 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора з правової роботи та наказано вважати ОСОБА_1 звільненим з посади директора з правової роботи згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин), згідно наказу ПАТ «Полтаваобленерго» від 29 жовтня 2015 року №342-к з 03 листопада 2015 року (на підставі наказу ПАТ «Полтаваобленерго» від 21 серпня 2017 року №555-к).
Наказом АТ «Полтаваобленерго» №826-к від 05 листопада 2019 року наказано ОСОБА_1 виплатити грошову компенсацію за 77 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи: з 06.10.2016 по 05.10.2017, з 06.10.2017 по 05.10.2018, з 06.10.2018 по 05.10.2019, з 06.10.2019 по 05.11.2019.
Також до матеріалів справи долучені накази ПАТ «Полтаваобленерго» про надання відпустки ОСОБА_1 у періоди: з 01 липня 2019 року по 12 липня 2019 року, з 08 січня 2019 року по 07 квітня 2019 року, з 11 грудня 2018 року по 14 грудня 2018 року, з 01 жовтня 2018 року по 19 жовтня 2018 року, з 21 березня 2018 року по 20 вересня 2018 року, 09 березня 2018 року, з 17 лютого 2018 року по 26 лютого 2018 року, з 19 січня 2018 року по 16 лютого 2018 року, з 10 січня 2018 року по 12 січня 2018 року, 21 грудня 2017 року, з 30 листопада 2017 року по 01 грудня 2017 року, з 04 грудня по 05 грудня 2017 року.
Орім того, позивачем надана довідка АТ «Полтаваобленерго» про те, що ОСОБА_1 дійсно працює в АТ «Полтаваобленерго» з 06 жовтня 1997 року із зазначенням його середньомісячної заробітної плати у 2019 році, а також довідка про те, що ОСОБА_1 за період з 01 січня 2012 року по 05 листопада 2019 року нарахована заробітна плата. 
За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встанов-леному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
З огляду на наведені норми права, вірним є висновок суду про те, що право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені, або невизнані, або оспорюються.
       У разі обґрунтованого і підставного позову, але у разі, коли жодне право особи, яка звернулася із позовом непорушене і не оспорюється, – правових підстав для задоволення такого позову немає.
Такий висновок суду кореспондує висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 18 травня 2016 року у справі №6-658цс15, згідно якого суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 
До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд України у постанові від 09 грудня 2015 року по справі №6-849цс15, зазначивши, що з урахуванням ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову і їх задоволенні.
За нормами ч. 5 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів, висновки, щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
З огляду на наведене, правомірним, та таким, що відповідає висновкам Верховного Суду, є висновок суду першої інстанції про те, що у разі, коли навіть позов є обґрунтованим і підставним, зокрема, якщо дійсно є порушення закону, які, зазвичай, тягнуть задоволення позову, але в конкретній справі жодне право, свобода чи інтерес саме позивача не було порушено зазначеними у позові діянням відповідача, права, свободи чи інтереси позивача відповідач не оспорює, то в такому разі правових підстав для задоволення такого конкретного позову немає.
Зважаючи на те, що позивачем не доведено та не надано належних доказів на підтвердження порушення відповідачем його прав та інтересів і, відповідно, наявності спору щодо перебування сторін у трудових відносинах в зазначений період, та щодо права позивача на загальний трудовий стаж та його зарахування до пенсійного, враховуючи наявність відповідних записів про перебування у трудових відносинах у трудовій книжці позивача, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення зазначених позовних вимог ОСОБА_1 , обґрунтовано відмовивши йому у задоволенні позову. 
В свою чергу, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність, оскільки вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права у спосіб, визначений законом, в той час як порушення трудових прав ОСОБА_1 акціонерним товариством «Полтаваобленерго», про відновлення яких заявлено позивачем, – наразі не доведено. 
Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, отже підстав для його скасування, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, – не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:          Бондаревська С.М.

Судді:                  Дряниця Ю.В. 
Пилипчук Л.І.