Справа № 303/3153/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

06 жовтня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
       головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,
       з участю секретаря Кухти М.В.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 серпня 2019 року (у складі судді Монича В.О.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у травні 2019 р. 
       Просила:
-визнати квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя;
-визнати за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 право спільної часткової власності подружжя на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , по Ѕ частині кожному.
       На обґрунтування позовних вимог указала, що 20.04.2013 р. між сторонами було укладено шлюб. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20 грудня 2018 р. шлюб, укладений між сторонами, розірвано.
       У шлюбі, а саме – 15.10.2013 р., на спільні кошти та в інтересах сім`ї була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована за відповідачем.
       Позивач вважає, що вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак підлягає поділу шляхом визначення ідеальних часток у рівних долях.
       Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 23 серпня 2019 р. позов задоволено: визнано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю як майно,набуте під час шлюбу ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .
       Здійснено поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 право спільної часткової власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у рівних долях – по Ѕ частині кожному.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1152 грн. у відшкодування судового збору. 
        ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин. що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:
-гроші на придбання спірної квартири відповідач узяв у борг від ОСОБА_3 у розмірі 7000 доларів США, що підтверджується борговою розпискою;
-суд не врахував той факт, що в період укладення шлюбу позивач не працювала та не мала власного доходу.
       Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
       Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, із таких мотивів.
       Суд виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.
       Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки такі відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.
       Як видно з матеріалів справи, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20 грудня 2018 р. шлюб між сторонами було розірвано (а.с.6-10). Указаним судовим рішенням установлено, що сторони уклали шлюб 20 червня 2013 р.
       Згідно з Інформацією із Державного реєстру речових прав 15.10.2013 р. за ОСОБА_1 було зареєстровано право приватної власності в цілому на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.11-12).
       Відповідач подав до суду розписку від 20.09.2013 р., згідно з умовами якої ОСОБА_1 позичив у гр. ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 7000 доларів США для купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Указану позику ОСОБА_1 зобов`язався повернути до 01.09.2018 р. (а.с.52).
       Під час апеляційного розгляду справи стороною відповідача було надано рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04 листопада 2019 р. у справі № 303/6485/19, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 168 560 грн., що за офіційним курсом, станом на 30.09.2019 р. становить 7000 доларів США (а.с.89).
       У статті 60 Сімейного кодексу України (далі – СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України.
       Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Указані норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
       Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
       Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено у статті 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондується з частиною четвертою статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
       Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору – інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
       Спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачем.
       Апеляційний суд вважає, що відсутність судового рішення про визнання квартири особистою приватною власністю відповідача підтверджує відсутність підстав вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні.
       За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
       Матеріалами справи встановлено, що майно – квартира, була придбана у жовтні 2013 р., тобто на момент перебування сторонами в шлюбі. Відтак, у цьому випадку діє презумпція спільності майна, набутого подружжям у шлюбі. Належних, допустимих і достовірних доказів про те, що спірна квартира придбана саме за кошти відповідача, останній не надав і таких судом не здобуто.
       Розписка, згідно з якої відповідач позичив гроші у гр. ОСОБА_3 у розмірі 7000 доларів США, теж свідчить про те, що кошти позичалися в інтересах сім`ї – для придбання квартири. Розписка була складена у вересні 2013 р., тобто теж у період перебування сторін у шлюбі.
       Довід апеляційної скарги стосовно того, що суд не врахував той факт, що в період укладення шлюбу позивач не працювала та не мала власного доходу, не підтверджений належними та допустимим доказам, і в контексті спірних правовідносин не має жодного правового значення.
       Тобто, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і на їх правильність не впливають.
       Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
       Порушення норм процесуального права, які є обов`язковоюпідставою для скасуваннярішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.
       Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.                                                                                 2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 серпня 2019 року залишити без змін.                                                                 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         4.Повне судове рішення складено 12 жовтня 2020 р.
Судді: