ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2020 року          м.Дніпро         Справа №  908/183/20
Центральний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді:  Верхогляд Т.А. (доповідач)                                          
суддів: Вечірка І.О., Білецької Л.М.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу  Концерну “Міські теплові мережі” на рішення  господарського суду Запорізької  області від 27.04.2020 року  (повний тест рішення складено 04.05.2020 року) у справі №908/183/20 (суддя Топчій О.А. )
за позовом Концерну “Міські теплові мережі” (69091, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, б. 137; фактична адреса – 69071, м. Запоріжжя, вул. Цитрусова, б. 9)
до відповідача      Приватного акціонерного товариства “Транссервіс” (69600, м. Запоріжжя, вул. Базова, б. 3-Б) 
про стягнення коштів,-
                                                            ВСТАНОВИВ:
          
          Рішенням господарського суду Запорізької області від 27.04.2020 року у справі № 908/183/20 відмовлено у задоволенні позовних вимог  Концерну “Міські теплові мережі” про стягнення з Приватного акціонерного товариства “Транссервіс”  основного боргу в сумі 94   054,83 грн, суми інфляційних втрат у розмірі 2   619,92 грн, 3% річних у розмірі 2   430,16 грн.
          Рішення суду мотивовано тим, що факт споживання відповідачем у період з листопада 2018 року – квітень 2019 року теплової енергії на суму 94 054,83 грн позивачем не доведений, належні та допустимі докази в обґрунтування доводів позивача не надані, підстави для стягнення заявленої позивачем суми відсутні. 
                  Не  погодившись з рішенням господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу.
          В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що:
-  рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального права;
- відсутність у відповідача теплоспоживчих приладів не звільняє його від обов`язку сплатити вартість поставленої теплоенергії;
- факт постачання теплової енергії в гарячій воді в приміщення за адресою: м. Запоріжжя, просп. Моторобудівників, буд. 11. які належать ПрАТ “Транссервіс” за період з листопада 2018 року - квітень 2019 року підтверджується рішеннями Запорізької міської Ради про початок опалювального сезону та про закінчення опалювального сезону у м. Запоріжжя;
- суду першої інстанції було надано розрахунки суми заборгованості, рахунки, акти приймання - передачі теплової енергії та інші документи, які містяться в матеріалах справи, в яких детально вказано, як саме здійснювалося нарахування заборгованості за спожиті послуги та на яку суму.
          Скаржник просить скасувати  рішення господарського суду Запорізької області від 27.04.2020 року по справі № 908/183/20 і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Концерну “Міські теплові мережі” задовольнити повністю.
         Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. 
          У відповіді на відзив позивач зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження того, що відповідачу послуги з централізованого теплопостачання позивачем не надавались або що відповідач ці послуги не отримував.
          В свою чергу, відповідач надав заперечення на відповідь на відзив та зазначив, що цей процесуальний документ містить доводи, аналогічні доводам апеляційної скарги, доводи на спростування заперечень відповідача відсутні.
         Положенням ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу  України встановлено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
          Відповідно до ч.5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу  України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
          За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
          Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
          Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.06.2020 року було відкрито апеляційне провадження в порядку письмового провадження.
         Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав:  
         З матеріалів справи вбачається і сторонами не оспорюється, що відповідно до статутних документів Концерну “Міські теплові мережі” основним предметом його діяльності є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла і побутової потреби населення та на комунально-побутові потреби підприємств, організацій, установ.
          Відповідно до Витягу   з   Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №21700879 від 15.05.2014 року за ПрАТ “Транссервіс” зареєстровано право власності на нежитлові приміщення ХХХІV підвалу (літ. А-4), приміщення ХХХІ першого поверху (літ. А-4), що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, просп. Моторобудівників, б. 11 (а.с.43). 
         Договір на постачання теплової енергії сторонами у справі не укладений.
          З наданого відповідачем рішення господарського суду Запорізької області від 06.11.2019 року у справі №908/1504/19 вбачається, що Концерну “МТМ” відмовлено в задоволенні позовних вимог до ПрАТ “Транссервіс” про визнання договору №340567 від 03.04.2019 року про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води укладеним (а.с.93-98).
          Суд першої інстанції встановив, що вказане рішення обґрунтовано недоведеністю позову, оскільки наданий ним проект договору № 340567 від 03.04.2019 року про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води не відповідає Типовому договору, затвердженому   постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630.
          Рішення господарського суду Запорізької області від 06.11.2019 року у справі №908/1504/19 не оскаржено та набрало законної сили. 
          Посилаючись на обставини щодо фактичного споживання теплової енергії без укладення договору з теплопостачальною організацією, позивач звернувся з позовом до господарського суду про стягнення з відповідача заборгованості за відпущену теплову енергію в сумі 94054 грн. 83 коп. за період з листопада 2018 року по квітень 2019 року.
          У зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання позивач нарахував до стягнення з відповідача інфляційні втрати в сумі 2 619 грн. 92 коп. та три проценти річних в сумі 2430 грн. 16 коп. 
          Позивач зазначав, що незважаючи на відсутність укладеного між сторонами договору, з метою недопущення порушення прав інших мешканців житлового будинку за адресою: місто Запоріжжя, проспект Моторобудівників, будинок №11, у період з листопада 2018 року по квітень 2019 року він здійснював відпуск теплової енергії, у тому числі й відповідачу, а останнім спожито теплову енергію на загальну суму 94054 грн. 83 коп.
          Вказував, що система опалення приміщення, що належить відповідачу, є невід`ємною частиною централізованої системи опалення будинку, тому при подачі теплової енергії в централізовану систему опалення будинку в опалювальні періоди одночасно опалювалось нежитлове приміщення, власником якого є відповідач.
          В підтвердження факту здійснених поставок теплової енергії позивач посилався на рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 24.04.2018 року №204 “Про закріплення на праві господарського відання за Концерном “Міські теплові мережі”  майна комунальної власності” (а.с.37), “Про початок опалювального сезону 2018-2019 років у місті Запоріжжя”  №511 від 01.11.2018 року (а.с. 38) , “Про закінчення опалювального сезону 2018-2019 років у місті Запоріжжя”  №130 від 04.04.2019 року ( а.с. 38 зворот).
          На підтвердження обсягу відпущеної відповідачу теплової енергії позивачем надано до матеріалів справи рахунки та акти приймання-передачі теплової енергії надання послуг з централізованого постачання гарячої води (а.с. 12-23).
          На підтвердження факту направлення рахунків та актів приймання-передачі теплової енергії надання послуг з централізованого постачання гарячої води, позивачем надано паперовий носій з назвою “Реестр на отправленную корреспонденцию  в            (назва місяця), рахунки за            (назва місяця) по отделу сбыта филиала Концерна “ГТС” Шевченковского района” (а.с.25-34).
          Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
                   Відповідно до ст.76 Господарського процесуального кодексу України   належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
          Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
                   Правові відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною або юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, регулюються, зокрема Законом України "Про житлово-комунальні послуги", Законом України "Про теплопостачання", Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 (далі за текстом - Правила надання послуг з централізованого опалення), Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №1198 від 03.10.2007 (далі за текстом - Правила користування тепловою енергією) та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють відносини у цій сфері.
                   Відповідно до   ст. 1 Закону України "Про теплопостачання"  (далі – Закон) теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу;
- постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору;
- споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору;
- теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії;
- місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.
          Згідно зі   ст. 4 названого Закону   проектування, будівництво, реконструкція, ремонт, експлуатація об`єктів теплопостачання, виробництво, постачання теплової енергії регламентуються нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами відносин у сфері теплопостачання.
          Пунктами 4, 6 ст. 19 Закону передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
          Статтею 25 Закону встановлено обов`язок споживача по своєчасному укладенню договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.
          Частиною 2   ст. 275 Господарського кодексу України   передбачено, що відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.
          Відповідно до п. 4 Правил  користування тепловою енергією №1198 користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією.
          З аналізу положень зазначених вище Правил, зокрема, пункту 44, вбачається, що термін споживач застосовується в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання.
          Відповідно до п. 1 ч. 1  ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"   (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3   ст. 20 цього Закону   обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
          Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
          В той же час, для стягнення заборгованості за поставлену позивачем та фактично спожиту відповідачем теплову енергію, доказуванню підлягає факт поставки/споживання такої теплової енергії, обсяг спожитої теплової енергії та її вартість. 
                Між тим, такі факти належними та допустимими доказами не підтверджено і висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позову апелянтом не спростовано.
                Головним доводом апеляційної скарги є незгода позивача з висновокм суду про недоведеність суми заборгованості.
                 Апелянт посилався на те, що в матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості.
                 З наданого розрахунку  (а.с.74) не вбачається, з яких складових позивачем визначено необхідну для сплати щомісячну суму, а міститься посилання на документ, що підтверджує нарахування – рахунок та акт.
          Згідно з п. 1 ч. 1   ст. 174 Господарського кодексу України   господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність.
          Відповідно до  ч. 6 ст. 276 Господарського кодексу України  розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.
         Оскільки договір між сторонами не укладено, позивач мав довести на якій підставі та за яку кількість відпущеної теплової енергії проведено ним нарахування.
          У відповідності до п. 23 Правил користування тепловою енергією розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді. 
                  В наданих позивачем рахунках на оплату спожитої теплової енергії зазначено, що розрахунок здійснений на підставі вимірювальних приладів та діючих тарифів (а.с.13,15,17,19,21,23).
               З доданих до позову актів приймання-передачі теплової енергії (а.с.12, 14, 16, 18, 20, 22)  неможливо визначити, яким чином позивач виконав нарахування плати за спожиту теплову енергію (відсутні показники будинкового приладу обліку, теплового навантаження за період з листопада 2018 року по квітень 2019 року, не зазначена площі нежитлового приміщення, норми споживання на 1 кв. м; підстави нарахування та розрахунок теплового навантаження відсутні.
          Так, матеріали справи не містять помісячних показників будинкового засобу обліку теплової енергії та показників приладу обліку, що має суттєве значення для визначення суми заборгованості, яка підлягає сплаті за спірний період. Детальний розрахунок теплової енергії з зазначенням необхідних вихідних даних для перевірки суми нарахування позивачем не здійснено.
          Недоведеними є також обставини щодо опалювальної площі приміщення  відповідача.
          В апеляційній скарзі позивач надає письмове пояснення щодо проведеного ним розрахунку та зазначає норми споживання теплової енергії на 1.кв.м., величину договірного теплового навантаження на опалення, вказує площу нежитлового приміщення відповідача  та вказує, що:
-  надані до позовної заяви акти приймання-передачі теплової енергії, рахунки та розрахунок заборгованості підтверджують фактично спожитий відповідачем обсяг теплової енергії;
- посилання в рахунках на те, що розрахунок здійснений на підставі вимірювальних приладів – носить формальний характер, жодним чином фактично на облік споживання теплової енергії та нарахування заборгованості це не впливає;
- вищезазначені документи складені спеціалістами, які мають достатню кваліфікацію та професійні навики, а їх розрахунки не можуть викликати сумнів щодо правильності та достовірності суми заборгованості.
          Щодо даних доводів скаржника, то вони відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю, оскільки в суді першої інстанції  дослідженню підлягали обставини, зазначені в первинних документах – актах приймання-передачі теплової енергії, які вказані вище, інформація в яких щодо обсягу спожитої теплової енергії, площі,  на яку проведено нарахування, відсутня, а відповідність проведеного позивачем нарахування вимогам п. 23 Правил користування тепловою енергією, не доведена.
          Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
          Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. 
          На думку колегії суддів, перегляд Центральним апеляційним господарським судом оскаржуваного судового рішення має відбуватися виключно в межах обставин, які мали місце станом на дату його прийняття судом.
          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № І4-242цс18) вказано, що "апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції".
         Колегія суддів вважає за необхідне на спростування доводів скаржника звернути увагу на те, що згідно наданого позивачем до матеріалів справи  акту від 15.03.2018 року (а.с. 40), зазначено, що належне відповідачу приміщення складається в тому числі і з прибудови, яка не має опалення. Тому твердження позивача про те, що є доведеним одна з складових для нарахування за спожиту теплову енергію – площа приміщення,  спростовується, зокрема, і цим актом.
                 Також слід звернути увагу, що акти не підписані представником споживача. Обставини щодо направлення актів споживачу були досліджені судом.
          Суд першої інстанції вірно оцінив, що належних доказів направлення на адресу відповідача вказаних актів та рахунків позивачем в матеріали справи не надано, оскільки надані ним реєстри поштових відправлень не містять відтиску поштового штемпелю та дати відправлення кореспонденції. Також не надано суду фіскальних чеків на оплату поштових послуг з   направлення відповідної кореспонденції.
          Отже, позивачем не доведено обсяг поставленої відповідачу теплової енергії, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.
          Висновки оскаржуваного рішення апелянт не спростував. 
          Колегія суддів вважає також необхідним зазначити, що враховуючи положення ч. 1  ст. 9 Конституції України   та беручи до уваги ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття   Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV   (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
          Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
          У рішенні Суду у справі “Трофимчук проти України” no. 4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
          Колегія суддів дійшла висновку про обґрунтовану відмову суду першої інстанції в стягненні з відповідача основного боргу в сумі 94 054,83 грн, а також похідних вимог про стягнення суми інфляційних втрат у розмірі 2   619,92 грн, 3% річних у розмірі 2   430,16 грн.
          За встановлених обставин апеляційна скарга  Концерну “Міські теплові мережі” є недоведеною та не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Запорізької області від 27.04.2020 року у справі № 908/183/20  не підлягає скасуванню.
          Відповідно до положень   ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги слід покласти на позивача.
          Керуючись ст. ст. 269, 275, 276,  281 Господарського процесуального кодексу України, суд, - 
                                                  ПОСТАНОВИВ:

         Апеляційну скаргу  залишити без задоволення. 
          Рішення господарського суду Запорізької  області від 27.04.2020 року  у справі №908/183/20   залишити без змін.
          Судові витрати за розгляд  апеляційної скарги  покласти на позивача.          
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених ч.3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

          Головуючий суддя                                                              Т.А. Верхогляд

          Суддя                                                                                   Л.М. Білецька 

          Суддя                                                                                   І.О. Вечірко