ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7829/20 Справа № 203/1492/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Деркач Н.М., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2020 року по справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Наталія Миколаївна про визнання недійсним договору дарування, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М., про визнання договору дарування недійсним. 
Позов мотивовано тим, що позивачці на підставі дубліката договору купівлі-продажу належала квартири  АДРЕСА_1 . 13 грудня 2018 року на прохання її онуки (відповідачки) нею був укладений договір дарування, за яким вона подарувала відповідачці свою квартиру. Договір було укладено під впливом тяжких обставин, які полягали у смерті двох її синів. Після укладення договору у позивачки значно погіршився стан здоров`я, і вона зламала руку. Крім того, позивачка весь цей час дотепер одноособово мешкає у квартирі. Викладені обставини стали причиною звернення позивачки до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування від 13 грудня 2018 року. 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2020 року, з врахуванням виправлення описки,  позов задоволено, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 13 грудня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Наталією Миколаївною, зареєстрований у реєстрі за №1217; вирішено питання стосовно судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що від моменту укладення оспорюваного договору дарування і дотепер (тобто протягом півтори років) позивачка одноосібно безперешкодно володіє та користується спірним нерухомим майном, що, безумовно, свідчить про відсутність при укладенні договору дарування від 13 грудня 2018 року волі сторін, спрямованої саме на дарування. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що позивачці на підставі дубліката договору купівлі-продажу квартири від 17 листопада 1999 року, посвідченого П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 21 березня 2006 року (реєстровий номер – 1-1842), належала квартира АДРЕСА_1 .
24 березня 2018 року та 14 вересня 2018 року (із різницею у пів року) померли сини позивачки – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
13 грудня 2018 року між позивачкою та відповідачкою (онука позивачки) було укладено договір дарування квартири, за яким позивачка подарувала відповідачці належну їй квартиру. Договір був посвідчений третьою особою і зареєстрований у реєстрі за №1217.
Позивачка від 18 березня 1999 року і дотепер зареєстрована у спірній квартирі, постійно та одноосібно нею користується.
Відповідачка постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить її відзив на позов.
Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що від моменту укладення оспорюваного договору дарування і дотепер (тобто протягом півтори років) позивачка одноосібно безперешкодно володіє та користується спірним нерухомим майном, що, безумовно, свідчить про відсутність при укладенні договору дарування волі сторін, спрямованої саме на дарування. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до частини 1 статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За своєю юридичною природою договір дарування є двостороннім (взаємним), безоплатним, реальним, каузальним правочином, для якого за загальним правилом властива наявність волі на її укладення сторін.
Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 – 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За правилами, встановленими частинами 2, 3 статті 203 ЦК, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Воля – це суб`єктивний елемент правочину, бажання його вчинити. Вона формується під впливом різних обставин, найважливіші з який визначаються матеріальними і духовними потребами. Люди усвідомлюють виниклі в них потреби і прагнуть їх задовольнити, прибігаючи до засобів, у тому числі і до правочинів.
Відтак з огляду на приписи частини 1 статті 317 ЦК, за якою власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, під час укладення договору дарування волю дарувальника має бути спрямовано на безоплатну передачу новому власникові права володіння, користування та розпоряджання майном, а волю обдарованого, навпаки, – на набуття цих прав. Відсутність будь-якого із згаданих елементів свідчитиме про наявність у природі правочину юридичної вади.
Абзацом першим частини 1 статті 216 ЦК визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було досліджено обставини справи, а саме те, що позивачка добровільно, відповідно до власного волевиявлення, що відповідало її внутрішній волі, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки задовольняючи позов, районний суд виходив саме з того, що від моменту укладення оспорюваного договору дарування і дотепер позивачка одноосібно безперешкодно володіє та користується спірним нерухомим майном.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу   представника ОСОБА_1  — ОСОБА_2  – залишити без задоволення.
Рішення  Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2020 року   - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров
Судді Н.М. Деркач
Т.Р. Куценко