П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

23 вересня 2020 року                                                                                                  місто Київ 
 
Єдиний унікальний номер справи 753/23458/17
Номер провадження  22-ц/824/618/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача -  Вербової І.М.,  суддів Саліхова В. В., Соколової В. В.,  
за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А., 
вивчивши апеляційну скаргу Мельника Олексія Васильовича в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Комаревцевої Л. В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, 
 
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14 грудня 2011 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 532 000 грн. з кінцевою датою повернення 14 грудня 2014 року, що підтверджується розпискою. 
 
Так, у зв`язку з тим, що грошової кошти позивачу у строк визначений розпискою повернуті не були, останній просить задовольнити його позовні вимоги щодо стягнення боргу за розпискою в повному обсязі.
 
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року (т. І а.с. 76-78) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 1 374 820 грн. 83 коп.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору у розмірі 8 000 грн.
 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
 
Не погоджуючись із вищевказаним заочним рішення суду, 27 травня 2019 року адвокат Мельник О. В. в інтересах ОСОБА_2 надіслав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову, відмовити.
 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 26 березня 2019 року під час ознайомлення з матеріалами справи, скаржник вперше побачив копію розписки написану на ім`я позивача та незважаючи на схожість почерку, останній заперечує написання ним вказаної розписки та отримання коштів від позивача.
 
Скаржник зазначає, що крім копії розписки, наданої позивачем до матеріалів справи, жодного іншого доказу не надано. Більше того, у справі наявна велика кількість процесуальних порушень з боку позивача, що взагалі унеможливлювало ухвалення рішення про задоволення позовних вимог, зокрема, позовна заява підписана не уповноваженою особою. Також, розгляд справи мав відбуватися за правилами нового ЦПК України, повноваження адвоката на представлення інтересів позивача не були належним чином підтвердженими, тобто жодні документи, засвідчені адвокатом позивача, не мають юридичної сили.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою та надано строк для подачі відзиву.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 червня 2019 року закінчено проведення підготовчих дій, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
 
21 червня 2019 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від позивача з відповідним доказом про направлення його скаржнику.
 
З вказаного відзиву вбачається, що позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
 
Позивач зазначає, що в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що про існування даної справи він дізнався лише 23 березня 2019 року, розписку про отримання коштів він не писав, проте оскільки не приймав участь у розгляді справи, не мав можливості заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, а також, на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Разом з тим, на думку позивача, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки повістки та інші документи надсилалися останньому на адресу його місця реєстрації.
 
Позивач зазначає, що 06 липня 2018 року ОСОБА_2 було відчужено квартиру на користь ОСОБА_4 згідно договору дарування, на яку ухвалою суду  накладено арешт, про що позивач дізналася в березні 2019 року та у зв`язку з чим, звернулася до суду з позовом про визнання вищевказаного договору недійсним. Після відкриття провадження у вищевказаній справі, відповідачем було подано клопотання про перегляд заочного рішення по даній справі. 
 
Так, на думку позивача, дії відповідача є нічим іншим як зловживанням процесуальними правами з метою затягування примусового виконання рішення суду.
 
У судовому засіданні представник скаржник ОСОБА_2 та його представник - адвокат Мельник О. В. підтримала доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просила її задовольнити, з підстав викладених у ній.
 
Представник позивача - адвокат Огейчук Т. В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи скаржника та його представника та заперечення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.  
 
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти у розмірі та в строк зазначений в розписці відповідач не повернув, у зв`язку з чим, позивач має право на отримання наданого ним боргу, а також індексу інфляції та трьох процентів річних за період прострочення заборгованості. 
 
Колегія суддів погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
 
Судом встановлено, що згідно розписки від 14 грудня 2011 року ОСОБА_5 взяв у борг у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 532 000 грн. та зобов`язується повернути вказані кошти до 14 грудня 2014 року (т. І а.с. 03).
 
З висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 14973/14974/20-32 від 01 липня 2020 року вбачається, що рукописний текст та підпис, які містяться у розписці від 14 грудня 2011 року виконані самим ОСОБА_2 (т. ІІ а.с. 50-55). 
 
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова  від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
 
Відповідно до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Відповідно до ст.. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
 
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Як вбачається з приписів ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Таким чином, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
 
Згідно ст.. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
 
 Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
 
 Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
 
 У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
 
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
 
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що згідно розписки від 14 грудня 2011 року, ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_3 кошти у сумі 532 000 грн. та зобов`язався повернути їх до 14 грудня 2014 року. Оригінал вказаної розписки наявний у ОСОБА_3 , що відповідно до приписів ст. 545 ЦК України свідчить про те, що отримані ОСОБА_2 грошові кошти у зазначеній сумі повернуті не були. Крім того, як вбачається з висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 14973/14974/20-32 від 01 липня 2020 року, текст та підпис вказаної розписки були виконані безпосередньо ОСОБА_2 .
 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за розпискою від 14 грудня 2011 року.
 
Згідно ст.. 625 ЦК України  боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
 
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Так, в матеріалах справи наявний розрахунок боргу ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 (т. І а.с. 37), який відповідає вимогам закону та не спростований відповідачем, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційні збитки та три проценти річних в зазначеному позивачем розмірі.
 
Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що останній не писав розписку від 14 грудня 2011 року та коштів за нею не отримував, оскільки, згідно висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 14973/14974/20-32 від 01 липня 2020 року, текст та підпис вказаної розписки були виконані безпосередньо ОСОБА_2 . Крім того, враховуючи те, що оригінал вказаної розписки знаходився у позивача та був наданий останньою для можливості проведення почеркознавчої експертизи, наявні підстави вважати, що зазначені в розписці кошти були отримані скаржником, проте не були повернуті.
 
В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що адвокат Коломайко М. О. не мала належних повноважень на представництво  інтересів ОСОБА_3 в суді першої інстанції, зокрема, у зв`язку з тим, що 15 грудня 2017 року набрали чинності нові редакції ГПК України, ЦПК України та КАС України згідно яких, повноваження адвоката як представника могли посвідчуватись ордером або довіреністю, які станом на початок розгляду даної справи не надавалися. Так, колегія суддів ставиться критично до вищевказаного твердження виходячи з наступного. 
 
Позовна заява ОСОБА_3 датована 08 грудням 2017 року та підписана її представником - адвокатом Коломайко М. О. Вказана позовна заява була зареєстрована Дарницьким районним судом міста Києва 14 грудня 2017 року, а передана судді 18 грудня 2017 року. 
 
На підтвердження представництва інтересів в суді до позовної заяви стороною позивача було додано копії: свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4703/10 від 24 грудня 2011 року та посвідчення адвоката виданого на підставі вищевказаного свідоцтва (т. І а.с. 10), а також оригінал угоди № 17/17 про надання правової допомоги від 14 листопада 2017 року (т. І а.с. 11).
 
Згідно п. 4.1. вищевказаної угоди, при здійсненні професійної діяльності адвокат має право, зокрема, представляти та захищати права та інтереси громадян і юридичних осіб за їх дорученнями у всіх органах, підприємствах, установах і організаціях до компетенції яких входить вирішення відповідних питань. 
 
З аналізу вказаної угоди вбачається, що ОСОБА_3 надала своєму представнику - адвокату Коломайко М. О. широке коло повноважень до яких, зокрема, належить представництво її інтересів в суді.
 
Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України (в редакції від 15 грудня 2017 року) представником у суді може бути адвокат або законний представник.
 
Разом з тим, відповідно до п.п.11 п.16-1 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції може здійснюватися виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється - з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.
 
Таким чином, позовна заява датована 08 грудням 2017 року в інтересах ОСОБА_3 була підписана уповноваженою на це особою, а саме  адвокатом Коломайко М. О. яка мала право на представництво інтересів позивача в суді.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
 
Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування судового рішення, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм процесуального права, є законним та обґрунтованим.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Мельника Олексія Васильовича в інтересах ОСОБА_2   - залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року  - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повне судове рішення складено 28 вересня 2020 року.

 
Суддя-доповідач:                                                                           І.М. Вербова

Судді:                                                                                                           В. В. Саліхов 

                                                                                                                     В. В. Соколова