ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/3924/20                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: П.Г. Паламар
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  16 листопада 2020 року                                                                                      м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого-судді          Парінова А.Б.,
суддів:                              Земляної Г.В., 
                                        Карпушової О.В,
          розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області  про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
До Черкаського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області в якій просила суд:
- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Черкаській області щодо неприйняття розпорядження по розрахунку доплати до її пенсії у розмірі однієї мінімальної заробітної плати підвищення пенсії як непрацюючому пенсіонерові, який проживає у зоні посиленого радіоекологічного контролю, та перерахунку основної та додаткової пенсії по інвалідності відповідно до норм статей 39, 49, 50, 54, 67 Закону України "Про статусі соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";
- зобов`язати ГУ ПФУ в Черкаській області усунути порушення її права на доплату до пенсії у розмірі однієї мінімальної заробітної плати та на розмір основної та додаткової пенсії по інвалідності відповідно до норм статей 39, 49, 50, 54, 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та виготовити відповідне розпорядження згідно постанов Тальнівського районного суду Черкаської області від 13 жовтня 2011 року по справі №2-а-5653/11 та від 16 серпня 2012 року у справі №2-а-2140/12.
В обґрунтування позовних вимог, позивачем зазначено, що рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 №6-р/2018 було визнано неконституційним пп. 7 п. 4 розділу І Закону від  28.12.2014  №  76-VIII. Разом з цим, позивач звертає увагу суду, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.03.2020 у зразковій справі № 240/4937/18, з моменту ухвалення рішення №6-р/2018 відновлено дію ст. 39 Закону № 796-ХІІ, що діяла до 01.01.2015. З огляду на зазначене, позивач у травні та серпні 2020 року звернулась до відповідача з заявами щодо відновлення виплати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонерові, яка проживає в зоні посиленого радіологічного контролю та щодо розрахунку пенсії у відповідності до розмірів, встановлених постановою суду. Водночас, листом від 16 червня 2020 року відповідачем було відмовлено у задоволенні її заяв, оскільки на даний час не визначено правових підстав для проведення нарахувань та виплати доплат громадянам, які проживають на території зони посиленого радіологічного контролю. 
Проте, позивач, вважаючи, що вона має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, встановленого ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а відповідачем було протиправно відмовлено у задоволенні її заяв звернулась за захистом порушених прав та інтересів до суду з даним позовом.
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року у відкритті провадження в адміністративній справі № 580/3924/20 відмовлено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України, якою передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги сформульовані як забезпечення виконання постанов Тальнівського районного суду Черкаської області від 13 жовтня 2011 року по справі №2-а-5653/11 та від 16 серпня 2012 року у справі №2-а-2140/12, а тому для захисту порушених прав при виконанні зазначених судових рішень позивач має право звернутись до суду з заявою в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України
Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням про відмову у відкритті провадження, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин спірних правовідносин,  невідповідності висновків суду обставинам справи, а також порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Вимоги апеляційної скарги мотивовані, зокрема, тим що суддею при прийнятті оскаржуваного судового рішення жодним чином не враховано те, що у позовній заяві йдеться не про вимоги до відповідача щодо виконання постанов Тальнівського районного суду Черкаської області від 13 жовтня 2011 року по справі №2-а-5653/11 та від 16 серпня 2012 року у справі №2-а-2140/12, а про відновлення виплат за статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ (далі - Закон №796-ХІІ) після рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпунктів 2-7, 12 та 14 пункту 4 розділу 1 Закону №76-УІІІ "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України), якими було виключено та припинено чинність статті 39 Закону №796-ХІІ; по-друге, запропонований суддею спосіб захисту прав позивача в порядку, передбаченому ст.383 КАС України у даному випадку є неможливим, оскільки відповідач свого часу добровільно виконав постанову суду.
За наведених обставин, позивач стверджує, що у даному спорі між сторонами виникли нові правовідносини, які раніше судом не вирішувались, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, про наявність передбачених п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України підстав для відмови у відкритті провадження у даній справі
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
У судове засідання учасники судового процесу, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, до суду не з`явились та явку уповноважених представників не забезпечили, причини неявки суду не повідомили та будь-яких заяв або клопотань до суду не надали. 
За наведених обставин та керуючись приписами п. 2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, колегія суддів ухвалила розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року за відсутності сторін у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами в межах строків розгляду апеляційних скарг на ухвали суду першої інстанції.
Переглядаючи справу за наявними доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення (ухвали) суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом  України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (п. 1, 2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року № 9-зп, абз. 7 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11 - рп/2012).
Приписами ст. 5 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Пунктом 4 частини 1 статті 5 КАС України    визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Пунктом 8 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Відповідно до частини 1  статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п.п. 3 та 6 ч. 1 ст. 171 КАС України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу та чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 160 КАС України у позовній заяві, серед іншого, зазначається зміст позовних вимог згідно з частинами четвертою і п`ятою статті 160 цього Кодексу і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів, - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.
Як встановлено судом, що постановою Тальнівського районного суду Черкаської області від 13 жовтня 2011 року у справі №2-а-5653/11 було визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області щодо відмови в перерахунку ним розмірів належних позивачу державної та додаткової пенсій по інвалідності та зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області здійснити перерахунок  ОСОБА_1   основної та додаткової пенсії по інвалідності  з 15.12.2010 року  відповідно до ст. 50, 54, 67 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", виходячи із загальновстановленого розміру мінімальної пенсії за віком, який визначається з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, встановленого у законі про Державний бюджет України на відповідний рік, з урахуванням фактично виплачених сум.
Постановою Тальнівського районного суду Черкаської області від 16 серпня 2012 року у справі №2-а-2140/12 було визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області щодо відмови в нарахуванні та виплаті позивачу щомісячної доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю, згідно положень ст.ст. 39, 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, що проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю щомісячної доплати до пенсії відповідно до статті 39, 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 01.03.2011 з розрахунку однієї  мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України "Про Державний бюджет України" на відповідний рік та з урахуванням фактично виплачених сум.     
При цьому, як зазначено у листі відповідача від 27 серпня 2020 року та підтверджує позивач вказані судові рішення відповідачем було виконано у повному обсязі, а тому відповідно відсутні підстави для звернення позивача з завою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.
Разом з цим, колегією суддів встановлено, що в подальшому, підпунктом 7 пункту 4 розділу 1 Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII у Законі України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" статті 31, 37, 39 та 45 виключено.
У пункті 1 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII визначено, що цей Закон набирає чинності з 1 січня 2015 року, крім пункту 42 розділу I цього Закону, який набирає чинності з 25 квітня 2015 року.
Надалі, рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 у справі № 1-11/2018(3830/15) вирішено, зокрема, визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними): підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII.
Як вбачається з позовної заяви, на підставі наведеного, ОСОБА_1 у 01 червня та 10 серпня 2020 року звернулась до відповідача з заявами щодо відновлення виплати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонерові, який проживає в зоні посиленого радіоекологічного контролю, однак, Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, відмовляючи у задоволенні заяв позивача, зазначило, що на даний час не визначено правових підстав для проведення таких нарахувань.
Таким чином, дослідивши зміст та доводи позовної заяви, колегія суддів приходить висновку про те, що підставою для звернення позивача до суду з даним позовом є її незгода з бездіяльністю Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо неприйняття розпорядження по розрахунку доплати до пенсії позивачу у розмірі однієї мінімальної заробітної плати підвищення пенсії, як не працюючому пенсіонерові, який проживає у зоні посиленого радіоекологічного контролю, відповідно до статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Разом з тим, формуючи в прохальній частині позовної заяви вимоги про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області усунути порушення її права на доплату до пенсії та виготовити відповідне розпорядження згідно постанов Тальнівського районного суду Черкаської області від 13 жовтня 2011 року по справі                    №2-а-5653/11 та від 16 серпня 2012 року у справі №2-а-2140/12, позивач таким чином визначила спосіб  відновлення виплати належної їй доплати до пенсії, передбаченої статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що вбачається зі змісту позовної заяви, проте неправильно сформулювала вимоги до суду. 
При цьому, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції не був позбавлений можливості, з`ясувавши обставини справи, роз`яснити позивачу порядок усунення недоліків позовної заяви та запропонувати позивачу надати до суду уточнену позовну заяву із чітким визначенням позовних вимог, а саме зазначити які саме дії позивач просить вчинити відповідача.
Також, під час перевірки позовної заяви вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 КАС України та вирішення витання щодо наявності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом, суд першої інстанції повинен був врахувати, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на рішення Конституційного Суду від 17 липня 2018 року  № 6-р/2018 у справі № 1-11/2018 (3830/15), а також правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 18.03.2020 у зразковій справі № 240/4937/18, тобто на судові рішення яки були ухвалені після набрання законної сили постановами Тальнівського районного суду Черкаської області від 13 жовтня 2011 року по справі №2-а-5653/11 та від 16 серпня 2012 року у справі № 2-а-2140/12. При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідно до приписів ст. 91 ЗУ «Про Конституційний Суд України» від  13.07.2017  №  2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. У позовній заяві позивачем було чітко зазначено про те, що фактично підставою для її звернення до відповідача у 2020 році з заявами щодо відновлення виплати підвищення до її пенсії є саме рішення Конституційного Суду від 17 липня 2018 року  № 6-р/2018 у справі                № 1-11/2018 (3830/15) та разом з цим, останньою вказано про те, що вона вважає протиправними відмови відповідача, прийняті за результатом розгляду її заяв від 16 червня 2020 року та 27 серпня 2020 року.
Тобто, з наведеного у позовній заяві обґрунтування позовних вимог та долучених до матеріалів справи доказів беззаперечно вбачається, що спірні правовідносини виникли у 2020 році та зовсім з інших підстав, ніж ті що були предметом розгляду у справах №2-а-5653/11 та №2-а-2140/12.
Отже, з огляду на вказані норми законодавства та встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що позивач звернулась за захистом своїх порушених прав, свобод та інтересів до суду у порядку та спосіб визначений законом. 
Натомість, висновки суду першої інстанції про те, що предмет спору та позовних вимог у цій справі фактично спрямований на виконання іншого судового рішення, а саме постанов Тальнівського районного суду Черкаської області від 13 жовтня 2011 року по справі                   №2-а-5653/11 та від 16 серпня 2012 року у справі № 2-а-2140/12, а також про що, у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили постанови суду є помилковими та не відповідають обставинам справи.
Також, колегія суддів зауважує, що відповідно до вимог ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Аналогічна норма закріплена також у ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" відповідно до якої суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на розгляд справи означає право особи    звернутися    до суду та право на  те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.
З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта, що відмовляючи у відкритті провадження у справі з підстав визначених п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України, суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи внаслідок чого дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, порушив норми процесуального права та фактично позбавив позивача гарантованого йому національним та Європейським законодавством права доступу до правосуддя.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Проте, колегією суддів встановлено, що під час прийняття ухвали про відмову у відкритті провадження у справі судом першої інстанції не було дотримано вказаних вимог.
Враховуючи викладені обставини та докази у їх сукупності, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що призвело до обмеження права позивача на судовий захист, регламентованого, зокрема, статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС України.
Відповідно до ст. 320 КАС України - підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Отже, з урахуванням того, що доводи позивача викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції, що містяться в оскаржуваній ухвалі Черкаського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року, колегія суддів вважає за необхідне таку ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 242, 308, 312, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя                                                            А.Б. Парінов

Судді:                                                                                Г.В. Земляна

                                                                                          О.В. Карпушова