Постанова                                         
Іменем України
 
28 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 243/9104/19
 
провадження № 61-7111св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Павленко Олег В`ячеславович,
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павленка Олега В`ячеславовича на постанову Донецького апеляційного суду від 13 березня 2020 року у складі колегії суддів: Будулуци М. С., Папоян В. В., Біляєвої О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:

 

 
1. Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства (далі АТ) «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, винагороди за підсумком роботи                                  за 2016 рік та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку                     з порушенням термінів їх виплати.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 02 липня 2010 року він був прийнятий на роботу до Станції Дебальцеве - Сортувальна ДП «Донецька залізниця», яке 08 липня 2016 року було перейменоване у Регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».
 
Зазначав, що 27 вересня 2016 року його було переведено до ВП «Станція Комунарськ» Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».
03 липня 2017 року він перевівся до структурного підрозділу «Краснолиманська колійна машинна станція» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».
З 26 грудня 2017 року позивач був переведений до Структурного підрозділу «Слов`янське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», де працює по теперішній час.
 
Вказував, що за час перебування у трудових відносинах зі Станцією Дебальцеве - Сортувальна ДП «Донецька залізниця» з ним не було проведено розрахунку з виплати заробітної плати за період з 01 лютого 2016 року до 30 червня 2016 року. Крім того, за період перебування                         у трудових відносинах із ВП «Станція Комунарськ» СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» за період з 16 березня 2017 року до 30 червня 2017 року з ним також не було проведено розрахунку із заробітної плати.
 
Уточнивши позовні вимоги,ОСОБА_1 просив суд: стягнути з                                АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» на його користь: заборгованість по заробітній платі за період з 01 лютого 2016 року до 30 червня 2016 року в розмірі 17 002,50 грн; заборгованість по заробітній платі за час вимушеного простою за період з 16 березня                   2017 року до 30 червня 2017 року в розмірі 10 768 грн; винагороду за підсумком роботи за 2016 рік у розмірі 2 192,80 грн; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.
 
Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 січня 2020 року позовну заяву в частині позовних вимог, щодо стягнення винагороди за підсумком роботи за 2016 рік та компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, було залишено без розгляду, на підставі заяви представника позивача - адвоката Павленка О.В.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 січня 2020 року у складі судді Мірошниченко Л. Є. позовні вимоги                          ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01 лютого 2016 року до                          30 червня 2016 року у розмірі 14 230,30 грн та заборгованість по заробітній платі за час вимушеного простою за період з 16 березня 2017 року до                          30 червня 2017 року у розмірі 10 768 грн без урахування обов`язкових платежів та податків.
Зобов`язано АТ «Українська залізниця» утримати з 14 230,30 грн та                                  з 10 768 грн податок з доходів фізичних осіб та інші обов`язкові платежі.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 лютого 2016 року до                          30 червня 2016 року в сумі 2 772,20 грн відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі не більше ніж за один місяць.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач належними та допустимими доказами не спростував доводи позивача та надані ним докази.
При цьому районний суд зазначив, що наданий суду науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці, а лише підтверджує відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати.
Отже, на користь ОСОБА_1 суд стягнув заборгованість по заробітній платі за період з 01 лютого 2016 року до 30 червня 2016 року у розмірі                 14 230,30 грн, з урахуванням частково виплачених сум у розмірі 2 772,20 грн, без урахування обов`язкових платежів та податків, оскільки саме ця сума вираховується з наданих позивачем розрахунків заробітної плати за лютий 2016 року - червень 2016 року.
 
Крім того, районний суд вважав обґрунтованою вимогу ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за час вимушеного простою за період з 16 березня 2017 року до 30 червня                2017 року у розмірі 10 768 грн, оскільки під час вимушеного простою сторони перебували у трудових відносинах.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 13 березня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» задоволено.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 січня 2020 року скасовано.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з оплати праці відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував наявність заборгованості по оплаті праці за період                      з березня 2017 року до липня 2017 року. 
Крім того, апеляційний суд зазначив, що сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносин, а обставини про те, що у спірний період з 16 березня 2017 року до 30 червня 2017 року позивач з`являвся на робоче місце та за ним зберігався середній заробіток, не підтверджені належними доказами.
 
Апеляційний суд послався на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 408/2306/17-ц,                      від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц та від 03 березня 2020 року у справі № 233/836/19 та вказав, що виробничі потужності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» фактично знаходяться у м. Донецьку Донецької області, яке перебуває під контролем незаконних збройних формувань, відповідач втратив контроль над майном та документацією,                 АТ «Українська залізниця» з незалежних від нього причин, позбавлене можливості надати суду первинні документи.
 
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції щодо вимог про стягнення зарплати за період з 01 лютого 2016 року до 30 червня 2016 року       дійшов висновку, що АТ «Українська залізниця» не є належним відповідачем у справі за цей період, а вимоги про стягнення заборгованості з оплати праці за час простою за період з 16 березня 2017 року до 30 червня 2017 року, винагороди за підсумками роботи за 2016 рік та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, не підтверджена належними, достатніми і допустимими доказами.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Павленко О. В., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Павленка О. В. мотивована тим, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, оскільки ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права.
 
Зазначає, що позивач не повинен нести відповідальність за своєчасне створення, ведення або збереження первинної документації бухгалтерського обліку.
Посилається на те, що у відповіді на адвокатський запит від 08 лютого                 2019 року № НГ-НЗ-1-06/399 АТ «Українська залізниця» вказала, що сума заборгованості по заробітній платі за період з 01 лютого 2016 року до                    30 червня 2016 року була передана з ДП «Донецька залізниця» та склала 11 957,43 грн. При цьому вважає, що саме на відповідача покладений обов`язок щодо виплати позивачеві заробітної плати.
 
Стверджує, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
 
Також представник заявника зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17.
 
Відзив на касаційну скаргу учасник справи не надав.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У квітні 2020 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у складі судді            Сердюка В. В. (суддя доповідач), Грушицького А. І., Фаловської І. М. відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Лідовцю Р. А.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 жовтня 2020 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 02 липня 2010 року був прийнятий на роботу до Станції Дебальцеве - Сортувальна ДП «Донецька залізниця», що підтверджується копією трудової книжки (а. с. 31-36).
 
Відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року № 303, наказу № 01/ДС-ОС від 06 липня 2016 року, Станція Дебальцеве - Сортувальна державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у виробничий підрозділ Станція             Дебальцеве - Сортувальна структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» .
 
27 вересня 2016 року ОСОБА_1 було переведено до ВП «Станція Комунарськ» Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».
 
03 липня 2017 року відповідно до наказу від 03 липня 2017 року № 14/ОС, ОСОБА_1 перевівся до структурного підрозділу «Краснолиманська колійна машина станція» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».
 
З 26 грудня 2017 року ОСОБА_1 був переведений до Структурного підрозділу «Слов`янське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», де працює по теперішній час                  (а. с. 31-36).
 
Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 йому була нарахована заробітна плата за період:
- за лютий 2016 року 3 777,84 грн;
- за березень 2016 року 3 278,88 грн;
- за квітень 2016 року 2 969,10 грн;
- за травень 2016 року 3 317,64 грн;
- за червень 2016 року 3 659,04 грн, всього 17 002,50 грн (а. с. 12).
 
Згідно з наказом від 15 березня 2017 року № 384-Н «Про встановлення простою» з 16 березня 2017 року встановлено початок простою для всіх працівників апарату управління структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а. с. 20, 21).
 
Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу розмір нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 за лютий 2016 року становить 3 777,84 грн, за березень 2016 року 3 278,88 грн, за квітень 2016 року                  2 969,10 грн, за травень 2016 року 3 317,64 грн, за червень 2016 року дані відсутні; за березень 2017 року 6 694,06 грн, за квітень - червень 2017 року дані відсутні (а. с. 38).
 
2. Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень, представник заявника посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також представник скаржника зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Павленка О. В. підлягає частковому задоволенню.

 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України                      під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає не повністю.
 
Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
 
Так, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило,                               у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
 
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
 
Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право                             згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
 
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
 
Судами встановлено, що 02 липня 2010 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Станції Дебальцеве - Сортувальна ДП «Донецька залізниця»,              з 27 вересня 2016 року його переведено до ВП «Станція Комунарськ» Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця»,                   з 03 липня 2017 року його переведено до структурного підрозділу «Краснолиманська колійна машина станція» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», з 26 грудня 2017 року його переведено до Структурного підрозділу «Слов`янське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».
 
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).
 
Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 лютого 2016 року до 30 червня 2017 року
 
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за період з 01 лютого 2016 року до 30 червня 2017 року, районний суд дійшов висновку про обґрунтованість цієї вимоги та на підставі роз`яснень, викладених у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».
При цьому районний суд врахував частково виплачені ОСОБА_1 суми заробітної плати у розмірі 2 772,20 грн, що підтверджено платіжною відомістю за липень 2016 року № 23 (а. с. 63). 
 
Скасовуючи рішення районного суду в частині зазначених позовних вимог, апеляційний суд вважав, що наявність заборгованості та її розмір не підтверджено належними, допустимими та достовірними доказами нарахування заробітної плати позивачеві за спірний період. При цьому апеляційний суд вказав на наявність з квітня 2014 року на тимчасово окупованій території України обставин непереборної сили та відсутність між сторонами в період з 01 лютого 2016 року до 30 червня 2016 року трудових відносин, оскільки позивач працював у ДП «Донецька залізниця».
 
Колегія суддів вважає, що висновки апеляційного суду про те, що у зв`язку відсутністю між ДП «Донецька залізниця» та АТ «Українська залізниця» передавального акту, який би підтверджував перехід від ДП «Донецька залізниця» всіх прав, активів, зобов`язань і боргів в статутний капітал ПАТ «Українська залізниця», підстав для стягнення заробітної плати за період з 01 лютого 2016 року до 30 червня 2016 року немає, оскільки АТ «Українська залізниця» не є належним відповідачем у справі, є неправильними з огляду на таке.
 
Відсутність у передавальному акті ДП «Донецька залізниця» від 05 серпня 2015 року певного майна чи зобов`язань не свідчить про те, що відповідач не став правонаступником за ними, оскільки АТ «Українська залізниця» як єдиним правонаступником прийнято усе майно та усі зобов`язання підприємств, які припиняються шляхом злиття.
 
У пунктах 59-61, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19) вказано, що «стаття 5 Закону про особливості утворення Укрзалізниці передбачає, що                             АТ «Укрзалізниця» провадить діяльність, у тому числі пов`язану з державною таємницею, до отримання необхідних ліцензій та інших документів дозвільного характеру на основі відповідних документів, отриманих підприємствами залізничного транспорту, у межах строку їх дії. Отже, уже з дня державної реєстрації АТ «Укрзалізниця» мало право здійснювати будь-які види господарської діяльності, які потребували ліцензій чи дозволів, на підставі ліцензій та інших дозвільних документів, отриманих підприємствами залізничної галузі, які знаходилися в процедурі припинення, включаючи ДП «Донецька залізниця».
З огляду на викладене вище висновки судів попередніх інстанцій про те, що відсутність в Єдиному державному реєстрі запису про припинення ДП «Донецька залізниця» свідчить про те, що правонаступництво не відбулося, є помилковими.
Державна реєстрація рішення про припинення ДП «Донецька залізниця» була здійснена 25 листопада 2014 року. Таким чином, на момент звернення до суду ДП «Донецька залізниця» знаходилася в процедурі припинення більш як два роки, а на момент розгляду цієї справи судом касаційної інстанції - більше п`яти років. Якщо припустити, що правонаступництво настає лише з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, то це призведе до можливостей порушення прав кредиторів, які протягом значного періоду часу не зможуть звернутися з вимогами до новоствореної юридичної особи, яка отримає все майно правопопередника, але не буде нести відповідальність за його зобов`язаннями.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з дати державної реєстрації      АТ «Укрзалізниця».
 
З огляду на зазначене, ОСОБА_1 заявлено позов до належного відповідача - АТ «Українська залізниця».
 
При цьому колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про відсутність належних, допустимих та достовірних доказів нарахування заробітної плати позивачеві за спірний період, оскільки матеріали справи не містять інформації, на підтвердження вказаних вимог.
 
Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного простою за період з 16 березня 2017 року до 30 червня 2017 року
 
Судами встановлено, що відповідно до наказу від 15 березня 2017 року               № 384-Н «Про встановлення простою» з 16 березня 2017 року встановлено початок простою для всіх працівників апарату управління структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».
 
Задовольняючи позов у цій частині, районний суд вважав, що оскільки під час вимушеного простою ОСОБА_1 перебував з відповідачем                        у трудових відносинах, у наказі від 15 березня 2017 року вказано, що оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи, відтак, позовні вимоги              у цій частині є обґрунтованими.
 
Скасовуючи рішення районного суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного простою за період з 16 березня               2017 року до 30 червня 2017 року, апеляційний суд зазначив, що вказана вимога не підтверджена належними, достатніми та допустимими доказами.
 
Колегія суддів вважає, що апеляційний суд дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за час вимушеного простою за період                з 16 березня 2017 року до 30 червня 2017 року виходячи з розрахунку не нижче від 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) згідно частини першої статті 113 КЗпП України, оскільки така вимога не підтверджена належними, достатніми та допустимими доказами. 
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті               81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Згідно із частиною четвертою статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павленка О. В. задовольнити частково, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції змінити, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду по суті вирішення питання не спростовують, на його законність не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павленка Олега В`ячеславовича задовольнити частково.
 
Постанову Донецького апеляційного суду від 13 березня 2020 року змінити                     з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, а у решті - залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                    Г. В. Коломієць

                                                                                                    Р. А. Лідовець

                                                                                                     Ю. В. Черняк