Постанова
Іменем України
 
16 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 686/5650/18
провадження № 61-7660св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4, 
відповідачі: ОСОБА_5,       ОСОБА_1, 
треті особи:  ОСОБА_2 на, ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2019року у складі судді 
Чевилюк З. А. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 березня 
2020 рокуу складі колегії суддів: Осіпука В. В., Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , 
про визнання недійсним договору поруки.
 
Позов обґрунтований тим, що під час розгляду Хмельницьким міськрайонним судом цивільної справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , 
ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики від 29 травня 2015 року та за договором поруки від 29 червня 2015 року їй стало відомо про наявність щодо договору поруки, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . 
За договором поруки ОСОБА_5 поручалася перед кредитором ОСОБА_6 за виконання ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 свого обов`язку за договором позики від 29 травня 2015 року. Поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальниками їх обов`язку в повному обсязі 
і відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання позичальниками. 
 
Позивач вказувала, що з поручителем ОСОБА_5 вона особисто не знайома, а про існування оскаржуваного договору поруки їй взагалі не було відомо. 
 
Вважає, що ОСОБА_6 як кредитор та ОСОБА_5 
як поручитель у 2017 році уклали фіктивний договір поруки з метою зміни територіальної підсудності. 
 
Цей договір поруки не направлений на настання реальних наслідків, а саме дійсне забезпечення виконання зобов`язання. Про фіктивність договору поруки свідчить та обставина, що оскаржуваний договір не містить жодних визначень, який саме обсяг зобов`язань був дійсний у момент його укладення кожним позичальником, яким чином це було встановлено та у який спосіб сторони договору поруки визначили дійсний обсяг основного зобов`язання позичальників, що залишилося  невиконаним.
 
Крім того зазначає, що в разі встановлення, що особа поручителя не вчиняла дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір 
за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з невідповідністю його частинам третій і п`ятій статті 203 ЦК України, а саме волевиявлення учасника правочину має бути вільним 
і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Посилаючись на наведене, просила визнати недійсним договір поруки 
від 29 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_6 та 
ОСОБА_5 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 07 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 24 березня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позивач фіктивність договору поруки від 29 червня 
2015 року не довела, а тому немає підстав для задоволення позову.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 686/5650/18, витребувано її з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2019 року.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У травні 2020 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Касаційну скаргу обґрунтовувала тим, що укладений договір поруки спрямований на зміну територіальної підсудності, є фіктивним, оскільки укладений без наміру реального настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_4 вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права і як на підставу касаційного оскарження судових рішень посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статті 109 ЦПК України.
 
Доводи інших учасників справи
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду додаткові пояснення, у яких зазначала, що немає доказів того, що будь-яка сторона вчинила фактичні дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, що свідчило 
б про наявність волі сторін на виконання спірного договору.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що 29 травня 2015 року ОСОБА_6 та  ОСОБА_3 , 
ОСОБА_7 , ОСОБА_4 уклали договір позики, відповідно до умов якого позивач надала в борг відповідачам грошові кошти у розмірі 600 000,00 грн, строком до 01 липня 2015 року, з нарахуванням 2 % за кожен місяць користування позикою.
 
29 червня 2015 року ОСОБА_5 (в подальшому змінила прізвище 
на ОСОБА_5 ) та ОСОБА_6 уклали договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_11 зобов`язалась перед кредитором за виконання ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 зобов`язань за договором позики від 29 травня 2015 року.
 
У провадженні Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області перебувала цивільна справа № 18977/17 за позовом ОСОБА_6 
до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики від 29 травня 2015 року 
та договором поруки від 29 червня 2015 року.
 
За даними публічного реєстру судових рішень, 13 лютого 2019 року у цій справі винесено рішення, яким позов задоволено частково та стягнено заборгованість. 
 
Позивач у справі просила з урахуванням уточнень стягнути 5 251 241,10 грн, з яких проценти за користування позикою становлять 328 241,10 грн, інфляційні втрати - 129 000,00 грн та 1 % відсоток за кожен день прострочення - 4 794 000,00 грн. 
 
Позов задоволено частково: стягнено 5 251 241,10 грн, з них - 328 241,10 грн процентів за користування позикою, 129 000,00 грн інфляційних втрат, 
4794 000,00 грн - 1 % від суми позики за кожен день прострочення 
та судовий збір в сумі по 2 986,70 грн з кожного. У позові про стягнення заборгованості з поручителя відмовлено у зв`язку з пропуском строку звернення.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини першої, другої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод 
чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Процесуальний аспект
 
Стаття 103 ЦПК України встановлює, що при необхідності спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, для з`ясування важливих для справи обставин та у разі, якщо подані сторонами з цих питань висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності, суд призначає судову експертизу. 
 
Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (статті 553, 554 ЦК України). Отже, договір поруки укладається кредитором і поручителем на забезпечення виконання боржником основного зобов`язання. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не є, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки.
 
Крім того, статтею 548 ЦК України не передбачено, що забезпечувальне зобов`язання чи його види можуть визначатися винятково самим основним зобов`язанням, а учасники цивільних правовідносин позбавлені можливості укласти окремий договір, який визначатиме вид та порядок забезпечення виконання зобов`язання.
 
Відповідно до статей 553, 554, 626 ЦК України договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором 
та поручителем; порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань не впливає, оскільки зобов`язання для боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Чинним законодавством не передбачено обов`язкового отримання попередньої згоди боржника в основному зобов`язанні на укладення кредитором з іншою особою договору поруки на забезпечення виконання його зобов`язань.
 
Зазначений висновок міститься і в постанові Верховного Суду України 
від 20 лютого 2012 року № 6-51цс11.
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договору поруки, суди правильно виходили з того, що позивач не довела, яким саме чином порушено її права у зв'язку з укладенням вказаного договору поруки, стороною яких вона не є.
 
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину 
є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України.
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом 
не вимагається.
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін 
або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити 
ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави 
і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований 
на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
 
Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
 
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
 
Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України 
від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд 
у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження 
№ 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).
 
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин 
не може бути кваліфікований як фіктивний.
 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому 
її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
 
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, 
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), 
що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, 
які мають значення для вирішення справи.
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається 
як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених 
цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Частинами першою - третьою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не маютьдля суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку 
як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Вирішуючи спір на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши відсутність належних та допустимих доказів 
на підтвердження фіктивності оспорюваного договору поруки, та ураховуючи 
те, що спірний договір не приховує іншу угоду, відповідає намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, передбачені законом щодо договору поруки, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 410 ЦПК України).
 
Суди попередніх інстанції правильно встановили фактичні обставини справи 
та вирішили справу із застосуванням норм матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, 
що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові 
рішення - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення 
або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої 
та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку 
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 141, 400, 403, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 07 листопада 2019року та постанову Хмельницького апеляційного суду 
від 24 березня 2020 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий  Судді:	М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев	
 	Є. В. Коротенко	
 	В. М. Коротун