УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/4176/19 Головуючий у 1-й інст. Маслак В. П. 
Категорія 76 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Галацевич О.М.,                
суддів:                  Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,
з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.                
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №296/4176/19 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житомирське трамвайно-тролейбусне управління» Житомирської міської ради про скасування наказів, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Корольовського районного суду м. Житомира, ухвалене 26 червня 2020 року суддею Маслак В.П. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 02 липня 2020 року,

в с т а н о в и в :

26 квітня 2019 року ОСОБА_1  звернувся в суд із позовом до Комунального підприємства «Житомирське трамвайно-тролейбусне управління» Житомирської міської ради (далі –Підприємство), у якому, з урахуванням клопотання від 26 липня 2019 року (а.с. 58), посилаючись на незаконне притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення, просив: 
поновити строк на оскарження наказу про його звільнення; 
визнати незаконними  та скасувати накази  Підприємства від 04 лютого 2019 року №44-к «Про оголошення догани ОСОБА_1 та ОСОБА_2 » в частині оголошення йому догани, від 05 лютого 2019 року №45-к «Про оголошення догани  ОСОБА_1 ». та від 28 лютого 2019 року № 81-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; 
поновити його  на посаді водія автотранспортних засобів автобусного парку Підприємства; 
виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу; 
стягнути  з відповідача на його користь 5000 грн моральної шкоди. 
В обґрунтування позову зазначив, що він працював на посаді водія автотранспортних засобів автобусного парку Підприємства. Оспорюваний ним наказ №44-к від 04 лютого 2019 року винесено з порушенням вимог ст.ст. 148, 149 КЗпП України; наказ №45-к від 05 лютого 2019 року не відповідає дійсним обставинам справи, а дисциплінарне стягнення застосовано до нього без відповідної правової підстави; наказ № 81-к від 28 лютого 2019 року про його звільнення не містить конкретних фактів невиконання ним  трудових обов`язків та того, чи міг бути дисциплінарний  проступок підставою для розірвання трудового договору згідно п.3 ст.40 КЗпП України. Зазначені обставини, на його думку, є підставою для поновлення його на роботі, прийняття рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, яка завдана йому незаконними діями відповідача. 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.  Визнано незаконними  та скасовано накази Підприємства від 04 лютого 2019 року №44-к «Про оголошення догани ОСОБА_1 та ОСОБА_2 » в частині оголошення догани ОСОБА_1 , від 05 лютого 2019 року №45-к «Про оголошення догани  ОСОБА_1 ». Стягнуто з КП «Житомирське трамвайно-тролейбусне управління» Житомирської міської ради на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн. В решті  позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови у задоволенні його позову про визнання незаконним та скасування наказу від 28 лютого 2019 року №81-к «Про звільнення», поновлення на роботі, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення його позову; вирішити питання нового розподілу судових витрат. 
На його думку він мав гарантоване Конституцією України право на вільний вибір особи, яка надає правничу допомогу. Вважає, що саме воля особи і її внутрішнє переконання є підставою для вибору (заміни) особи, яка надає правничу допомогу, а не наявність або відсутність письмового доказу професійної некомпетентності останнього, як помилково зазначив суд. Тому вважає, безпідставним висновок суду про відмову у задоволенні його клопотання про поновлення строку звернення до суду в частині позовних вимог щодо його звільнення, поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
У відзиві на апеляційну скаргу начальник КП «Житомирське ТТУ» Нечуівітер А.В. просив залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, представник відповідача ОСОБА_4 – не визнала. 
Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді водія автотранспортних засобів автобусного парку Підприємства. 
Наказом Підприємства №44-к від 04.02.2019 за порушення п.п. 2.4, 2.7, 2.13 Робочої інструкції водія автотранспортних засобів категорії «Д» автобусного парку водіям  автотранспортних  засобів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оголошено догани (а.с.4). 
Відповідно до наказу Підприємства №45-к від 05.02.2019 за порушення п.2.7. Робочої інструкції, а саме виїзд на лінію без відмітки контролера технічного стану колісних транспортних засобів автобусного парку, водію автотранспортних засобів автобусного парку ОСОБА_1 оголошено догану (а.с.5).
Згідно наказу  Підприємства №81-к від 28.02.2019 ОСОБА_1 28.02.2019 звільнено з роботи на підставі п.3 ст.40 КЗпП України  за систематичне невиконання ним без поважних причин обов`язків, покладених на нього  трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку (а.с.6).
Судом також встановлено, що факти систематичного невиконання ОСОБА_1 без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, про які зазначено в оскаржуваному  наказі №81-к від 28.02.2019, не знайшли свого підтвердження, а тому дисциплінарне стягнення у вигляді  звільнення застосовано до позивача  неправомірно. 
Ухвалюючи рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про скасування наказу про звільнення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено незаконність такого наказу, проте останній пропустив, встановлений ст. 233 КЗпП України, місячний строк звернення до суду, а зазначені ним причини для поновлення такого строку є неповажними. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив докази і надав їм належну оцінку, перевірив і обговорив причини пропуску позивачем строку звернення до суду та навів у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим поновити пропущений строк. 
Аргументи апеляційної скарги є аналогічними доводам, зазначеним в клопотанні про поновлення строку звернення до суду, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та не спростовують висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині судового рішення.
Так, у відповідності з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Статтею 234 цього Кодексу визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно витягу з журналу трудових книжок позивач отримав трудову книжку 01.03.2019 (а.с.53-55). З даним позовом до суду щодо незаконності звільнення ОСОБА_1 звернувся  26.04.2019, тобто за межами місячного строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.  
Своє клопотання про поновлення строків звернення до суду позивач обґрунтовував зверненням після звільнення його з роботи за правовою допомогою  до  адвоката ОСОБА_5 , якою 18.03.2019  було направлено запит відповідачу про витребування документів. Після отримання витребуваних документів та проведення консультацій, він зрозумів, що даний адвокат не є фахівцем у сфері трудового права, у зв`язку з чим  він прийняв рішення про звернення до іншого фахівця в галузі права. З огляду на те, що ним було втрачено певний час для звернення до суду з  позовом, вважав, що є підстави для поновлення строку для оскарження наказу про його звільнення.    
Вирішуючи дане клопотання, суд першої інстанції перевірив і обговорив причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом щодо його звільнення та з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що адвокат Литвиненко В.В. вчиняла дії, які свідчать про її  професійну некомпетентність,  що змусило ОСОБА_1 звернутися за правовою допомогою до іншого адвоката, дійшов висновку про відсутність поважних причин пропуску такого строку. 
Крім некомпетентності адвоката, яка стала підставою для звернення до іншого фахівця в галузі права, інших обставин та доказів в  обґрунтування  поважності причин  пропуску строку для звернення до суду  позивачем у відповідному клопотанні не наведено та не надано суду першої інстанції. 
Отже, встановивши, що позивач не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду, установленого статтею 233 КЗпП, а такий строк ним пропущено без поважних причин, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення.
З огляду на те, що позовні вимоги про поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від основної вимоги про скасування  наказу про звільнення позивача, суд також правильно відмовив у задоволенні цих позовних вимог. 
Посилання представника позивача на те, що його довірителю не вручена копія наказу про звільнення, що є самостійною підставою для поновлення строку звернення до суду, не були предметом відповідного клопотання та на правильність висновків суду не впливають, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України у справах про звільнення місячний строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Тобто законодавець визначив дві події, з настанням яких розпочинається перебіг строку звернення до суду. Однією з них є дата видачі трудової книжки. Датою видачі трудової книжки позивачу було 01.03.2019, а тому такий строк розпочався з наступного дня – 02.03.2019 і закінчився 02.04.2019. 
Посилання у апеляційній скарзі на ту обставину, що поважною причиною для поновлення строку звернення до суду є гарантоване ст. 59 Конституції України право на вільний вибір особи, яка надає правничу допомогу, не може бути підставою для скасування судового рішення, оскільки таке право не позбавляє особу обов`язку реалізовувати свої права у межах строків звернення до суду. 
Законодавством не визначено певного переліку поважних причин пропуску строку звернення до суду, проте такими є ті, які не залежать від волі особи і перешкоджають їй вчинити певні процесуальні дії, тобто такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим. 
Позивач не надав суду доказів того, що він отримав некомпетентну правову допомогу, що в свою чергу перешкодило йому вчасно звернутися до суду з позовом щодо незаконності звільнення у строки, визначені ч. 1 ст. 233 КЗпП України, та не навів інших поважних причин пропуску такого строку. 
Реалізація позивачем права на вибір особи, яка надає правничу допомогу, та особисте суб`єктивне переконання обирати представника не є обставиною, за якої своєчасне пред`явлення позову стало неможливим або утрудненим, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для поновлення строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України, у частині позовних вимог про звільнення. 
Решта наведених у апеляційній скарзі доводів на правильність ухваленого рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог не впливають. 
Отже рішення суду в оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні. 
У іншій частині (щодо скасування наказів про оголошення догани, відшкодування моральної шкоди) рішення суду не оскаржувалось, а тому судом апеляційної інстанції не переглядалось. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 червня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 16 жовтня 2020 року.