ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/17065/20	Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л. 	
Провадження № 22-ц/817/1060/20 	Доповідач - Сташків Б.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Сташків Б.І. 
суддів -  Хома М. В., Щавурська Н. Б., 

       розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Тернополі цивільну справу № 607/17065/20 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Рукавця Олександра Володимировича на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 жовтня 2020 року, постановлену суддею Дзюбичем В.Л., у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до комунального підприємства «Тернопільводоканал», товариства з обмеженою відповідальністю «Альтфатер Тернопіль», ДП «Газпостач» ТОВ «Тернопільміськгаз», «Тернопільобленерго» Тернопільський МРЕМ, КП ТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР, ТОВ «Коменерго-Тернопіль» про зобов`язання комунальні служби провести перерахунок відповідно до наданих позивачем розрахунків та зобов`язання повернути позивачеві кошти,-

                                       ВСТАНОВИВ:
       У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до комунального підприємства «Тернопільводоканал», товариства з обмеженою відповідальністю «Альтфатер Тернопіль», ДП «Газпостач» ТОВ «Тернопільміськгаз», «Тернопільобленерго» Тернопільський МРЕМ, КП ТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР, ТОВ «Коменерго-Тернопіль» про зобов`язання комунальні служби провести перерахунок відповідно до наданих позивачем розрахунків та зобов`язання повернути позивачеві кошти.
       В обґрунтуванні позовних вимог вказував, що відповідачі у справі неправильно здійснили нарахування оплати за користування житлово-комунальними послугами, у зв`язку із чим ним здійснено переплату за використання комунальними послугами.
       Зазначав, що на його звернення та надані власні розрахунки відповідачі не проводять перерахунок, натомість дають власні розрахунки, без врахування та спростування його розрахунків .
       Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до комунального підприємства «Тернопільводоканал»,товариства з обмеженою відповідальністю «Альтфатер Тернопіль», ДП «Газпостач» ТОВ «Тернопільміськгаз», «Тернопільобленерго» Тернопільський МРЕМ, КП ТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР, ТОВ «Коменерго-Тернопіль» про зобов`язання комунальні служби провести перерахунок відповідно до наданих позивачем розрахунків та зобов`язання повернути позивачеві кошти - повернуто позивачу ОСОБА_1 
        ОСОБА_1 роз`яснено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви. 
       Позовну заяву та додані до неї документи направлено ОСОБА_1 . Копію позовної заяви залишено у суді. 
       Не погодившись із вказаною ухвалою суду від ОСОБА_1 поступила апеляційна скарга,в якій позивач просить оскаржувану ухвалу скасувати.
       У доводах апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування усіх обставин справи.
       Зокрема вказує, що при зверненні до суду із вищевказаними позовними вимогами, позивач провів математичні розрахунки спираючись на норми та затверджений мінімальний прожитковий мінімум, базовий коефіцієнт нарахування субсидії, виявив зловживання при нарахуванні оплати за комунальні послуги відповідачами.
       Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що дані вимоги пов`язані між собою підставою виникнення та поданими доказами, тобто є однорідними вимогами, що є підставою їх об`єднання в один позов.
       Також вказує, що він є людиною похилого віку, якому відвідати 6 позовних проваджень з одних і тих же підстав, а саме не правильне нарахування оплати за комунальні послуги Тернопільськими комунальними службами є фізично неможливим.
       Окрім того позивач зазначає, що відповідно до ч.6 ст.188 ЦПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті може роз`єднати позовні вимоги, виділивши одне або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства. Однак , суд першої інстанції не звернув на вказані норми уваги та замість виділити одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, повернув позивачу позовну заяву з підстав порушення ним вимог щодо об`єднання позовних вимог.
       На апеляційну скаргу поступив відзив від ДП “Газпостач” ТзОВ”Тернопільміськгаз”, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуванцу ухвалу без змін.
       Зокрема вказує, що оскаржувана ухвала є законною і обґрунтованою, прийнятою з правильним встановленням обставин, які мають значення для справи, ухвалена без порушення норм матеріального та процесуального права.
       Вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних висновків про те, що позивачем у позовній заяві порушено ч.1 ст.188 ЦПК України вимоги щодо об`єднання позовних вимог, оскільки позивач заявив вимоги до шести відповідачів, які є самостійними юридичними особами, які кожен окремо та незалежно один від одного надають комунальні послуги. Вказує, що заявлені позивачем позовні вимоги до вказаних ним відповідачів не можуть об`єднуватися в одній позовній заяві, оскільки вони не пов`язані між собою підставою їх виникнення та поданими доказами, правовідносини між сторонами виникають із різних договірних зобов`язань, у яких передбачені різні права та обов`язки сторін по відношенню один до одного, різні тарифи за надання тих чи інших послуг та різний порядок їх розрахунку.
       Також відповідач вказує, що об`єднання позовних вимог до кількох відповідачів перешкоджатиме з`ясуванню прав та і взаємовідносин сторін та суттєво утруднить вирішення спору, а також призведе до його затягування.
       Окрім того, вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо неможливості відвідувати шість судових провадження, посилаючись на інститут представництва в суді, а також законодавчі норми, які не зобов`язують позивача бути присутнім при розгляді справи у судовому засіданні.
       Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
       За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши мотиви викладені у поданому відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши законність й обґрунтованість постановленої ухвали  суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з таких підстав.
       Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив  з того, що   вказана позовна заява не може бути прийнята судом до розгляду та підлягає поверненню позивачеві з підстав, передбачених ч.1 ст.188 ЦПК України, зазначивши що заявлені позивачем вимоги до вказаних ним відповідачів не можуть об`єднуватись в одній позовній заяві, оскільки вони не пов`язані між собою підставою їх виникнення та поданими доказами, виниклі між позивачем та відповідачами правовідносини виникають із різних договірних зобов`язань, у яких передбачені різні права та обов`язки сторін по відношенню один до одного, різні тарифи за надання тих чи інших послуг та різний порядок їх розрахунку. 
       Проте з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитися виходячи з наступного. 
       Суди розглядають  в порядку  цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не інакше як на підставі  заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому ст.ст. 175,177 ЦПК України.
       Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       За правилами ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
       Пунктом 3 ч. 2 ст. 188 ЦПК передбачено, що суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами різних позивачів до одного й того самого відповідача.
       Відповідно до ч.2 ст.50 ЦПК України участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо:
       1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки. 
       Як вбачається з поданої позовної заяви позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду до відповідачів за захистом своїх прав, посилається на неправомірні дії житлово-комунальних служб, оскільки вважає, що ними не проведено перерахунок та не повернуто йому надмірно нарахованих коштів, у зв`язку із чим у позовних вимогах він просить зобов`язати комунальні служби провести перерахунок відповідно до наданих ним розрахунків та зобов`язати повернути йому сплачені зайві кошти. 
       Таким чином, вимога про зобов`язання комунальних служб провести перерахунок відповідно до наданих позивачем розрахунків та зобов`язати повернути позивачеві кошти визнання розпорядження недійсним, випливає із незгодою позивача про нарахування житлово-комунальними службами оплати за комунальними службами.
       Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон) визначені права та обов`язки споживача житлово-комунальних послуг, відповідно до яких споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
       Згідно з частиною першою статті 1 Закону житлово-комунальні послуги -результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
       При цьому, частиною першою статті 7 Закону визначено, що до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, у тому числі, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.
       Згідно статті 13 Закону від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з у тримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відході тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
       Залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/ тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання  на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/ тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються та затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.
       Частинами першою та другою статті 32 цього Закону передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
       Разом з тим, в матеріалах справи відсутні відомості на яких підставах формуються та затверджуються ціни/тарифи на комунальні послуги позивача, також не вбачається відомостей, на підставі яких житлово-комунальні служби здійснюють обслуговування житлового помешкання позивача ОСОБА_1 зокрема, в матеріалах справи не міститься окремих договорів, укладених між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами , на що посилається в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції.
       Крім цього, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до статті 1 та 29 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV “Про житлово-комунальні послуги” балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд -це власник або юридична особа (житлово-експлуатаційна контора), яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно із законом. 
       Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем.
       Суд першої інстанції не вияснив, хто є балансоутримувачем будинку в якому проживає позивач, чи надає ці житлові -комунальні послуги ЖЕК чи укладалися такі договори між ним з власником квартири та іншими виконавцями надання житлово-комунальних послуг з утримання будинку та прибудинкової території, централізованого опалення та послуг централізованого водопостачання холодної води і водовідведення, централізованого водопостачання гарячої води і водовідведення,тощо.
       Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі №757/31606/15-ц від 16 січня 2019 року переглядала судові рішення у цивільній справі за позовом особи до Житлово-будівельного кооперативу «Металіст», Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал», Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про зобов`язання здійснити перерахунок за житлово-комунальні послуги, без роз`єднання позовних вимог, з`ясувавши усі обставини справи, що не перешкоджало розгляду вказаної справи. 
       Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку про те, що у даній справі заявлені позивачем вимоги до вказаних ним відповідачів не можуть об`єднуватись в одній позовній заяві з підстав ч. 1 ст. 188 ЦПК України, посилаючись на те, що вони не пов`язані між собою, підставою їх виникнення та поданими доказами, виниклі між позивачем та відповідачами правовідносини виникають із різних договірних зобов`язань, у яких передбачені різні права та обов`язки сторін по відношенню один до одного, різні тарифи за надання тих чи інших послуг та різний порядок їх розрахунку.
       Разом з тим, суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі має право залишити позовну заяву відповідно до ст.185 ЦПК України без руху, з підстав не додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, з`ясувавши зокрема належним чином зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; зміст позовних вимог щодо кожного відповідача; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви , зокрема з`ясувавши наявність окремих договорів, укладених між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами у справі.
       Не взявши до уваги зазначених обставин, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви позивачу, з підстав ч.1 ст.188 ЦПК України, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів для того, щоб дійти висновків на які посилається суд першої інстанції повертаючи позовну заяву позивачу.
       Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).
       Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
       Згідно вимог статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
       Отже , суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а саме, порядок вирішення питання про відкриття провадження у справі. Колегія суддів вважає оскаржувану ухвалу передчасною, оскільки судом не було з`ясовано усіх обставин справи.
       Враховуючи вищенаведене апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції скасуванню. Справу належить повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду справи .
       Керуючись ст. ст.367,368,369,374,379,381,382,383,384,390,391 України апеляційний суд,-
                                       ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рукавця Олександра Володимировича — задовольнити.

       Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 жовтня 2020 року — скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи .
       
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Дата складання повного тексту постанови - 23 грудня 2020 року.

       Головуючий:                                                         Сташків Б.І.

                                                                                Щавурська Н.Б.

       Судді:                                                                 Хома М.В.