ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5521/20 Справа № 182/8557/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багрова А. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 182/8557/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання – Голуб О.О.

сторони:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачі –  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 , від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідачки  ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2020 року, яке ухвалене суддею Багровою А.Г. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 02 березня 2020 року, -
       
ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 , від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4 , про виділ майна, що перебуває у спільній частковій власності.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 8.05.2018 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 придбав 4/20 (32/160) частин у праві спільної часткової власності на виробничий корпус за адресою: АДРЕСА_1 . Згодом ним було здійснено демонтаж не несучих перегородок та перепланування приміщень, які перебувають у його користуванні, без втручання в несучі та огороджуючи конструкції. Такі види робіт не є самочинним будівництвом. Співвласниками корпусу за вказаною вище адресою є відповідачі, з якими встановлено порядок користування майном та спору з цього питання не існує.
Частка у будівлі, якою користується позивач, з урахуванням перепланування складається з: частини виробничого корпусу № 1 «В», загальною площею 1009,3 кв.м., у тому числі: приміщення 1, площею 100,4 кв.м., приміщення 2, площею 70,5 кв.м., приміщення 3, площею 16,5 кв.м., приміщення 4, площею 9,2 кв.м., приміщення 5, площею 6,5 кв.м., приміщення 6, площею 6,5 кв.м., приміщення 7, площею 383,8 кв.м., коридор 8, площею 7,2 кв.м., приміщення 9, площею 19,2 кв.м., приміщення 10, площею 35,5 кв.м., приміщення 11, площею 65,4 кв.м., приміщення 12, площею 55,6 кв.м., приміщення 13, площею 58,3 кв.м., приміщення 14, площею 71,0 кв.м., приміщення 15, площею 103,7 кв.м. Вона є відокремленою, може бути виділена в натурі, що підтверджується висновком щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна № 4 від 04.11.2019 року. 
ОСОБА_1 має намір оформити право користування земельною ділянкою під своїм майном для здійснення реконструкції та добудови виробничого корпусу, однак не може дійти згоди щодо укладення договору оренди з іншими власниками будівлі, у зв`язку з чим вимушений звертатися до суду та просить виділити йому в натурі належні 8/40 часток у праві спільної часткової власності на виробничий корпус за адресою: АДРЕСА_1 , припинити його право спільної часткової власності на це майно та визнати за ним право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме виробничий корпус 1-1 за вказаною адресою, який фактично знаходиться у його користуванні (а.с.2-5).
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2020 року позовні вимоги задоволено.
Виділено в натурі належні ОСОБА_1 8/40 часток у праві спільної часткової власності на виробничий корпус, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на виробничий корпус, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на виробничий корпус № 1, «В», загальною площею 1009,3 кв.м., у тому числі: приміщення 1, площею 100,4 кв.м., приміщення 2, площею 70,5 кв.м., приміщення 3, площею 16,5 кв.м., приміщення 4, площею 9,2 кв.м., приміщення 5, площею 6,5 кв.м., приміщення 6, площею 6,5 кв.м., приміщення 7, площею 383,8 кв.м., коридор 8, площею 7,2 кв.м., приміщення 9, площею 19,2 кв.м., приміщення 10, площею 35,5 кв.м., приміщення 11, площею 65,4 кв.м., приміщення 12, площею 55,6 кв.м, приміщення 13, площею 58,3 кв.м., приміщення 14, площею 71,0 кв.м., приміщення 15, площею 103,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
В апеляційній скарзі відповідачка  ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права.
Зокрема, апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не вручив відповідачці копію ухвали про відкриття позовного провадження та копію позовної заяви з додатками, чим порушено їх право на належний доступ до правосуддя. Також, суд не врахував, що співвласником майна є неповнолітня дитина, у зв`язку з чим при вирішення цього спору необхідно отримати дозвіл органу опіки та піклування, однак останній не було залучено до участі у справі.
При цьому, відповідачка вказує й на те, що оскаржуваним рішення суду порушено право власності інших співвласників, оскільки, припинивши право спільної часткової власності позивача ОСОБА_1 , суд не вирішив питання щодо перерозподілу часток у спільній частковій власності щодо інших співвласників, адже, на її переконання, на теперішній час їхні частки безумовно змінилися.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази  надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи,  позивач  ОСОБА_1   зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Провадження у справі за апеляційною скаргою відповідачки  ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2020 року відкрито ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року.
Справу було призначено до розгляду на 27 травня 2020 року, однак, у визначений день судове засідання було відкладено на 18 серпня 2020 року.
18 серпня 2020 року судове засідання було відкладено на 13 жовтня 2020 року, у зв`язку з надходженням від відповідачки ОСОБА_4 клопотання про неможливість прибути у судове засідання через хворобу.
Крім того, заява про відкладення розгляду справи 18 серпня 2020 року подавалася до суду й відповідачкою ОСОБА_5 , однак така заява надійшла до суду 19 серпня 2020 року, а тому не враховувалася при постановленні ухвали про відкладення судового засідання 18 серпня 2020 року (а.с. 142).
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи на 11 годину 00 хвилин 13 жовтня 2020 року (а.с. 149-156), своїм правом на участь у судовому засіданні не скористалися.
Відповідачка ОСОБА_5 звернулася до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням на лікарняному, яке колегією суддів залишено без задоволення, з огляду на наступне.
В силу положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
Згідно із ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. 
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, неодноразове відкладення судових засідань, повторність звернення відповідачки ОСОБА_5 до суду із клопотанням щодо відкладення справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, в тому числі й відповідачки ОСОБА_5 , яка не була позбавлена можливості надати суду відзив на апеляційну скаргу, однак таким правом не скористалася та не обґрунтувала належним чином неможливість розгляду справи за її відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Іопелем С.О. 18.05.2018 року за реєстровим № 2028, на праві приватної спільної часткової власності належить 4/20 частки у праві спільної часткової власності на виробничий корпус за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з п.п.1.3, 1.4 Договору виробничий корпус, 4/20 частки, складається з: виробничого корпусу № 1, В; контрольно-технічного пункту, А; відкритої стоянки літньої, а3. До складу виробничого корпусу № 1, В, загальною площею 997,8 кв.м. входить: І поверх: частина коридору 1-1=15,7 кв.м., склад 1-7=9,3 кв.м., кладова 1-8=6,4 кв.м., кладова 1-9=6,6 кв.м., кладова 1-10=14,8 кв.м., приміщення 1-11=19,2 кв.м., коридор 1-12=7,2 кв.м., акумуляторна 1-13=35,5 кв.м., склад 1-14=59,4 кв.м., склад 1-15=5,1 кв.м., частина боксу 1-16=369,7 кв.м., щитова 1-17=6,3 кв.м., приміщення 1-18=75,5 кв.м., котельня 2-1=45,8 кв.м., приміщення 2-2=5,1 кв.м., приміщення 3-1=9,7 кв.м., приміщення 4-1=12,1 кв.м., приміщення 4-2=10,1 кв.м. ІІ поверх: приміщення 12=55,6 кв.м., приміщення 13=58,3 кв.м. ІІІ поверх: коридор 14=11,1 кв.м., приміщення 15=55,6 кв.м., приміщення 16=103,7 кв.м. (а.с.6-7). 
Зазначене нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 18.05.2018 року, реєстровий № 51273912116, індексний номер Витягу 124499388, де належна позивачеві частка зазначена як 8/40 (а.с.8).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.11.2019 року, співвласниками нежитлових будівель за вказаною вище адресою є: ОСОБА_2 – 16/160 часток, ОСОБА_3 – 16/160 часток, ОСОБА_4 – 68/160 часток, ОСОБА_6 – 14/160 часток, ОСОБА_8 – 14/160 часток (а.с.15-23).
З технічного паспорту на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами від 28.10.2019 року вбачається, що загальна площа виробничого корпусу літ. «В» змінилася з 997,8 кв.м. на 1009,3 кв.м. (а.с.11-13). 
Згідно з довідкою № 20 від 28.10.2019 року, виданою експертом, інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_9 , яка проводила обстеження в натурі спірного виробничого комплексу, такі зміни відбулися за рахунок демонтажу не несучих перегородок та перепланування приміщень без втручання в несучі та огороджуючі конструкції будівлі та відповідно до п. 1 Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затвердженого постановою КМУ № 406 від 07.06.2017 року, дані види робіт не належать до самочинного будівництва та об`єкт не підлягає введенню в експлуатацію (а.с.14,25).
Відповідно до висновку № 4 щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкту нерухомого майна, виконаного Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 04.11.2019 року, 8/40 часток у праві спільної часткової власності на виробничий корпус по АДРЕСА_1 складаються з: частини виробничого корпусу № 1, «В», загальною площею 1009,3 кв.м., в тому числі: приміщення 1, площею 100,4 кв.м., приміщення 2, площею 70,5 кв.м., приміщення 3, площею 16,5 кв.м., приміщення 4, площею 9,2 кв.м., приміщення 5, площею 6,5 кв.м., приміщення 6, площею 6,5 кв.м., приміщення 7, площею 383,8 кв.м., коридор 8, площею 7,2 кв.м., приміщення 9, площею 19,2 кв.м., приміщення 10, площею 35,5 кв.м., приміщення 11, площею 65,4 кв.м., приміщення 12, площею 55,6 кв.м, приміщення 13, площею 58,3 кв.м., приміщення 14, площею 71,0 кв.м., приміщення 15, площею 103,7 кв.м. За технічними показниками дані частки є відокремленими, мають окремий вихід і можуть бути виділені в натурі, без виконання будівельних робіт, та можливо використання такого майна як самостійного об`єкта цивільних правовідносин (а.с.24).
Наказом Відділу архітектури та містобудування кадастру Нікопольської міської ради №9-в/а від 18.11.2019 року, даному об`єкту нерухомого майна, який утворюється в результаті виділу в натурі частки з об`єкту нерухомого майна, присвоєно адресу: АДРЕСА_2 (а.с.26).
Встановивши, що частка у спільному майні належить  ОСОБА_1  на законних підставах, її виділення не суперечить закону та інтересам співвласників, та зважаючи на технічну можливість виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна та відсутність самочинного будівництва, суд першої інстанції визнав позовні вимоги  ОСОБА_1  обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Відповідно до ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Пунктом 17 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р № 5 передбачено, що спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.
Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України колегія суддів дійшла висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.
Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.
Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 року по справі № 6-12цс13.
Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку в майні в натурі й вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.
Суд першої інстанцїі вірно врахував, що передача співвласнику ( ОСОБА_1 ) частини нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, можлива без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна, а тому позов про визнання права власності та про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності підлягає задоволенню, й доводи апеляційної скарги правильності таких висновків суду не спростовують.
Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваним рішення суду порушено право власності інших співвласників, оскільки, припинивши право спільної часткової власності позивача ОСОБА_1 , суд не вирішив питання щодо перерозподілу часток у спільній частковій власності щодо інших співвласників, адже, на її переконання, на теперішній час їхні частки безумовно змінилися, колегією суддів відхиляються, заважаючи на те, що у даному випадку мав місце виділ у натурі частки із майна. А в разі виділу співвласник отримує свою частку в майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками загальна власність при виділі частки зберігається. Це відрізняє процедуру виділу від процедури розподілу спільної часткової власності, при якій згідно зі ст. 367 ЦК спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.
Доводи ж апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, які виявилися у неврученні відповідачці ОСОБА_4 копії ухвали про відкриття позовного провадження та копію позовної заяви з додатками, чим порушено її право на належний доступ до правосуддя, колегією суддів приймаються, як обґрунтовані, однак, таке порушення ЦПК України не потягло за собою неправильне вирішення спору по суті, а тому не тягне за собою скасування рішення суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом порушено норми процесуального права, оскільки суд не залучив до участі у справі орган опіки та піклування, не взявши до уваги того, що співвласником нерухомого майна є неповнолітня дитина, колегією судді відхиляються, з огляду на наступне.
Так, статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» визначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав та інтересів дітей. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. 
Зважаючи на те, що предмет даного судового спору не стосується житлових прав неповнолітньої дитини ( ОСОБА_6 ) або ж вчинення правочину щодо належного останній нерухомого майна, правові підстави для залучення до участі у справі органу опіки та піклування відсутні. 
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу відповідачки  ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 ,  залишити без задоволення.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2020 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 13 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: