Ухвала
Іменем України    
 
26 листопада 2020 року 
м. Київ
 
справа № 372/437/20
провадження № 61-16662ск20  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 30 січня 2020 року у складі судді: Тиханського О. Б., та постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Саліхова В. В., Шахова О. В., у справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сибіга Сабріна Еглерівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2020 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сибіга С. Е., про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С. Е., зареєстрованого в реєстрі за № 766, укладеного між громадянином України ОСОБА_4 та громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 ; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 47763223 від 12 липня 2019 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_1 , вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С. Е. (номер запису про право власності: 32378777). 
 
Разом з позовною заявою ОСОБА_3 подав заяву про забезпечення позову, у якій просив накласти арешт на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 326,1 кв. м, який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
 
Заява мотивована тим, що ОСОБА_3 звернувся з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна посилаючись на те, що вказаний договір не відповідає вимогам статті 203 ЦК України та порушує публічний порядок, крім того, вказаний договір порушує право ОСОБА_3 на реальне та ефективне виконання судового рішення у справі № 754/7728/19 у разі задоволення позову. На підставі ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 27 травня 2019 року на будинок АДРЕСА_1 , накладено арешт, разом з тим, ОСОБА_4 було відчужено вказаний будинок на користь ОСОБА_1 . З метою забезпечення заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів ОСОБА_3 від можливих недобросовісних дій відповідачів, забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23 січня 2020 року, вказаний житловий будинок належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . На вказаний будинок накладено арешт, однак особу, майно/права якої обтяжуються, вказано ОСОБА_4 . Таким чином, відносно ОСОБА_1 жодних обмежень щодо розпорядження вказаним будинком немає, а відтак, останній може відчужити вказане майно. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 12 липня 2019 року продаж будинку було вчинено за 5 124 000 грн, у зв`язку з чим, позивач просив суд визначити йому розмір грошової суми, яку необхідно внести на депозитний рахунок суду.
 
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 30 січня 2020 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. 
 
Накладено арешт на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 326,1 кв. м, який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
 
Ухвалу суду першої інстанції мотивована тим, що за змістом заяви позивач просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на спірний житловий будинок, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку від 12 липня 2019 року не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, порушує його права, та у разі задоволення позову не вжиття заходів забезпечення суттєво ускладнить виконання можливого рішення суду. Суд уважав указані доводи про можливість утруднення чи неможливості виконання можливого рішення суду обґрунтованими та достатніми для вжиття заходів забезпечення позову. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та скасування рішення про державну реєстрацію і вид забезпечення позову, про який ставиться питання в заяві є співмірним із заявленими позовними вимогами.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 30 січня 2020 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. У січні 2020 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сибіга С. Е. Предметом позову є визнання договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 31 травня 2019 року на житловий будинок АДРЕСА_1 було накладено арешт, особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_4 . Разом з тим, згідно Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказаний будинок на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12 липня 2019 року. Таким чином, вказаний будинок було відчужено в той час, коли на нього вже було накладено арешт. Оскільки будинок АДРЕСА_1 вже був відчужений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в той час, коли на нього було накладено арешт, наявні підстави вважати, що вказаний будинок в подальшому може бути відчужений на користь іншої особи, що, у свою чергу, утруднить виконання рішення суду у разі задоволення позову. 
 
Апеляційний суд зазначив, що вказаний вид забезпечення позову необхідний для подальшого уникнення можливості відчуження вказаного будинку на користь інших осіб. хоча позивачем прямо і не оспорюється право власності на будинок, проте у разі задоволення позовних вимог, ОСОБА_1 буде позбавлений права власності на будинок. З оскарженої ухвали також вбачається, що під час її постановлення судом першої інстанції було співставлено позовні вимоги позивача, а саме щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію з зазначеним заявником видом забезпечення позову на підставі чого зроблений висновок, що зазначений заявником вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.
 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції не зазначив у чому саме укладений договір купівлі-продажу житлового будинку не відповідає вимогам статті 203 ЦК України та дійшов помилкового висновку про те, що вказаний житловий будинок є спірним, апеляційний суд відхилив, оскільки на невідповідність договору купівлі-продажу житлового будинку вимогам статті 203 ЦК України позивач посилався, зокрема, як на одну з підстав визнання вищевказаного договору недійсним, оцінка чому не може бути надана під час розгляду заяви про забезпечення позову. Крім того, судом першої інстанції було проаналізовано зміст позовних вимог, якими є визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, який згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_1 , та скасування рішення про державну реєстрацію, що дає підстави дійти висновку про наявність спору між сторонами. 
 
08 листопада 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 30 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції.
 
ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд повністю не дослідив доводи апеляційної скарги та усунувся від оцінки змісту ухвали суду першої інстанції на предмет її очевидної невмотивованості і тим самим, безпідставно залишив її в силі. Ухвала суду першої інстанції постановлена судом з порушенням приписів статті 260 ЦПК України у зв`язку з тим, що суд усунувся від формулювання її мотивувальної частини. Суд першої інстанції не зазначив, які конкретно доводи заяви про забезпечення позову та які докази суд дослідив під час її прийняття. Суд усунувся від формулювання мотивів, чи дійсно існує реальна загроза утруднення виконання можливого рішення у справі, які докази ним досліджено під час прийняття рішення, що обґрунтовують вжиття заходів забезпечення позову. Суд першої інстанції не указав, чим він керувався, визначаючи співмірність застосованого ним виду забезпечення позову, не указав, яким чином пересвідчився у наявності спору, не надав оцінки готовності позивача здійснити зустрічне забезпечення. Вказує, що суд першої інстанції в ухвалі не наводить у чому саме укладений ОСОБА_1 договір купівлі-продажу житлового будинку не відповідає вимогам статті 203 ЦК України та яким чином ймовірне рішення у справі № 372/437/20 про задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу впливатиме на право ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та на права ОСОБА_1 . Відповідач придбав житловий будинок для власного проживання та жодної реальної загрози для невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у справі № 372/437/20 не існує. ОСОБА_1 зазначає, що зміст ухвали суду першої інстанції суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 9901/241/19 щодо вмотивованості судових рішень. Апеляційний суд у постанові безпідставно взяв на себе повноваження суду першої інстанції та фактично мотивував рішення суду першої інстанції та незаконно залишив його в силі. 
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів. 
 
У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
Згідно частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
 
Тлумачення статті 154 ЦПК України свідчить, що в ній розмежовано випадки за яких застосування зустрічного забезпечення є: правом суду (частина перша статті 154 ЦПК України); обов`язком суду (частина третя статті 154 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року в справі № 569/13105/18 (провадження № 61-46461св18) вказано, що «доводи про незаконність ухвали, оскільки у заяві про забезпечення позову не зазначені пропозиції із зустрічного забезпечення позову і суд не вирішив питання про зустрічне забезпечення, Верховний Суд вважає їх необґрунтованими з огляду на таке. Відповідно до частин першої, другої, пункту 1 частини третьої, частини шостої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має іншого зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання. Таким чином, заявник не позбавлений права подати клопотання про зустрічне забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову. Відсутність зустрічного забезпечення на час подання заяви про забезпечення позову не є перешкодою для забезпечення позову, якщо для цього існують правові підстави. Натомість ненадання зустрічного забезпечення на вимогу суду є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову. Також суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення за наявності одночасно таких підстав: 1) якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України; 2) якщо позивач не має майна, що знаходиться на території України».
 
Встановивши наявність підстав для забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень постанови свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 30 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року в справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сибіга Сабріна Еглерівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                            І. О. Дундар 
 
                                                                                                        Є. В. Краснощоков