Постанова
Іменем України
 
07 жовтня 2020 року                                     
м. Київ                                                               
справа № 760/6465/18
провадження № 61-4075св20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року у складі судді Букіної О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О., Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію права власності. 
Позовна заява мотивована тим, що 10 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № K2H0GK00260407, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти на строк по 09 квітня 2021 року включно, у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в розмірі 69 120,00 доларів США на придбання нерухомого майна у сумі 60 000,00 доларів США.
З метою забезпечення виконання вимог кредитного договору, 10 квітня 2006 року між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки нерухомого майна, яке було придбано позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 10 квітня 2006 року у ОСОБА_2 , зареєстрований у реєстрі за № 512.
Умови кредитного договору ОСОБА_1 виконував та за період з 10 квітня 2006 року по 19 серпня 2015 року перерахував відповідачу 98 416,00 доларів США.
Проте, не погоджуючись з умовами кредитного договору, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним кредитного договору, який рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 серпня 2016 року у справі № 760/19775/15-ц задоволено та визнано недійсним кредитний договір від 10 квітня 2006 року № K2H0GK00260407 та договір іпотеки від 10 квітня 2006 року.
У липні 2017 року  ОСОБА_1 отримано лист з претензією від 11 липня 2017 року про необхідність звільнення ним та членами його сім`ї належної йому раніше іпотечної квартири АДРЕСА_1 .
Із листа позивач дізнався, що 28 вересня 2016 року відбувся перехід права власності на квартиру від позивача до ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О., індексний номер 31675095 від 03 жовтня 2016 року.
Згідно з умовами пункту 2 зазначеного вище договору іпотеки, іпотекою забезпечується виконання зобов`язання позичальника ОСОБА_1 , що випливають з кредитного договору від 10 квітня 2006 року № K2H0GK00260407, у сумі 69 120,00 доларів США.
На момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, вимога ПАТ КБ «Приватбанк» щодо погашення суми боргу за кредитним договором у розмірі 63 489,93 доларів США була необґрунтована, оскільки відповідачем було прощено позивачу заборгованість у розмірі 20 947,43 доларів США, про що свідчить повідомлення від 28 вересня 2016 року за вих. № Е.К2.0.0.0.0/3-24477.
Крім того, вважає, що дії нотаріуса щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі договору іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, були протиправними у зв`язку з відсутністю у нотаріуса повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення нотаріальної дії з майном.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31675095 від 03 жовтня 2016 року;
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 16694279 про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» право власності на квартиру житловою площею 37,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що здійснений 28 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31675095 від 03 жовтня 2016 року.
Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 16694279 про реєстрацію за АТ КБ «ПриватБанк» права власності на квартиру житловою площею 37,9 кв. м, загальною площею 50,8 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , здійснений 28 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що АТ КБ «Приватбанк» не надало належних доказів на підтвердження того, що вимога від 22 серпня 2016 року про необхідність усунення порушень за кредитним договором та сплати заборгованості в розмірі 63 489,93 доларів США була отримана позивачем 27 серпня 2016 року та, як наслідок, відповідачем дотримано                  тридцятиденний строк з дня отримання такої вимоги для здійснення подальшої реєстраційної дії, оскільки підпис позивача про отримання вказаного поштового відправлення відсутній.
Вимога банку як станом на момент її направлення, так і станом на момент вчинення реєстраційних дій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О. була необґрунтованою, що підтверджується, зокрема, повідомленням від 28 вересня 2016 року за вих. № Е.К2.0.0.0.0/3-24477 ПАТ КБ «Приватбанк» про прощення позивачу частини суми боргу за кредитним договором у розмірі 20 947,43 доларів США.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року апеляційну скаргу  АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд дійшов правильного висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало належних доказів на підтвердження того, що вказана вище вимога була отримана позивачем 27 серпня 2016 року та, як наслідок, відповідачем дотримано                    тридцятиденний строк з дня отримання такої вимоги для здійснення подальшої реєстраційної дії, оскільки підпис позивача про отримання вказаного поштового відправлення відсутній. Дії приватного нотаріуса Швеця Р. О. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі договору іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є протиправними та не відповідають положенням Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у зв`язку із відсутністю у державного реєстратора повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення нотаріальної дії, пов`язаної із переходом речових прав на об`єкт нерухомості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що суди попередніх  інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що АТ КБ «Приватбанк» на підставі укладеного з іпотекодавцем договору іпотеки мало право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до нього права власності, оскільки в іпотечному договорі міститься відповідне застереження. Вчиняючи державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ КБ «ПриватБанк», приватний нотаріус діяв у межах наданих йому повноважень та на підставі документів, які відповідали вимогам закону. Позивач, підписуючи договір іпотеки, погодився з його умовами, у тому числі порядком переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя у разі невиконання чи неналежного виконання умов кредитного договору. Відповідне застереження у договорі іпотеки є підставою для переходу права власності до іпотекодержателя без укладення додаткових договорів. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У травні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від  ОСОБА_1 , у якому він просив залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
10 квітня 2006 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1 укладений кредитний договір № K2H0GK00260407, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кошти до 09 квітня 2021 року включно, у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в розмірі 69 120,00 доларів США на такі цілі: придбання нерухомості в сумі 60 000,00 доларів США, а також в розмірі 9 120,00 доларів США на оплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 0,27 % щомісячно в період оплати, а також 0,5 % в момент надання кредиту одноразово комісії за дострокове погашення  відповідно до пункту 3.11 цього договору (а.с.14-15).
10 квітня 2006 року між  ОСОБА_2 та ОСОБА_1  був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М., за реєстровим № 512 (а.с.11).
Забезпеченням виконання позичальником зобов`язань, за умовами пункту 1.3 вказаного кредитного договору, є договір іпотеки трикімнатної квартири за адресою:  АДРЕСА_2 , загальною площею 50,80 кв. м, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки, надані банку з метою забезпечення зобов`язань за цим договором (а.с. 12-13).
Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватним нотаріусом Швецем Р. О. проведено державну реєстрацію права власності, а саме квартири загальною площею 50,8 кв.м, житловою площею 37,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , за номером запису про право власності: 16694279 від 28 вересня 2016 року, підстава виникнення права власності - договір іпотеки від 10 квітня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М., за ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 9-10).
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 1 цього Закону іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).
За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон               № 800-VI) норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку»(в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
У цьому випадку умовами іпотечного договору від 10 квітня 2006 року, зокрема підпунктом 17.8.1 договору іпотеки, передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані.
ПАТ КБ «ПриватБанк» направив на адресу ОСОБА_1 вимогу від 22 серпня 2016 року № Е.К2.0.0.0.0/3-1972 про необхідність усунення порушень за кредитним договором та сплату заборгованості в розмірі 63 489,93 доларів США у тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги. Також повідомив, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 21).
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , посилався на те, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало належних доказів факту дотримання банком тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем (боржником) письмової вимоги іпотекодержателя для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення реєстраційної дії.
Проте повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна. 
Відповідно до матеріалів справи, АТ КБ «Приватбанк» направив на адресу ОСОБА_1 вимогу від 22 серпня 2016 року  № Е.К2.0.0.0.0/3-1972 про необхідність усунення порушень за кредитним договором та сплату заборгованості в розмірі 63489,93 доларів США у тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги. Також повідомив, що у разі невиконання або не належного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом стягнення на предмет іпотеки (а.с. 21).
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ОСОБА_1 було отримано вищезазначену вимогу 27 серпня 2016 року (а.с.92).
10 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № K2H0GK00260407, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти на строк по 09 квітня 2021 року включно, у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в розмірі 69 120,00 доларів США на придбання нерухомого майна у сумі 60 000,00 доларів США.
З метою забезпечення виконання вимог кредитного договору, 10 квітня 2006 року між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки нерухомого майна, доказів того, що у ОСОБА_1 є інше житло немає, тобто спірна квартира придбана за кошти, які позивач отримав відповідно до кредитного договору від 10 квітня 2006 року.
Відповідно до пункту 7 іпотечного договору (т. 1, а. с. 12) предмет іпотеки належать іпотекодавцю ( ОСОБА_1 ) на підставі договору купівлі-продажу від 10 квітня 2006 року і саме у цей день укладено кредитний договір.  
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).
Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20). 
З огляду на викладене, квартира житловою площею 37,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «КБ «Приватбанк».
Повно та всебічно встановивши обставини справи,  Верховний Суд врахував принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), відповідно до якого під час розгляду справи суд має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом
повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржуване судове рішення підлягає зміні
в мотивувальній частині.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення 
у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати 
в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково. 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові. У решті судові рішення залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                 Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                           І. А. Воробйова 

                                                                                       Г. В. Коломієць 

                                                                                        Р. А. Лідовець  

                                                                                        Ю. В. Черняк