ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

30 вересня 2020 року

м. Харків

Справа № 643/13968/18 
       
Провадження № 22-ц/818/2171/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого – Пилипчук Н.П.,

суддів – Тичкової О.Ю., Маміної О.В. 

за участю секретаря – Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: П`ята Харківська державна нотаріальна контора,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: П`ята Харківська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 січня 2020 року, постановлене у складі судді  Задорожної А.М., в залі суду в м. Харкові, 

встановив :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якому просила суд визнати недійсним договір дарування квартири  АДРЕСА_1 від 27.02.2015 року, укладений між нею та відповідачем; визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що вона постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві приватної власності. Після смерті чоловіка в 2013 році у вказаній квартирі позивач мешкає самотньо.

В квітні 2014 позивач склала заповіт, за яким вказану квартиру вона заповідала своїй правнучці – ОСОБА_3 . Після складання заповіту позивач продовжувала мешкати в своїй квартирі.

В травні 2014 року стан здоров`я позивача погіршився та в період часу з 23.05.2014 по 25.06.2014 вона перебувала на стаціонарному лікуванні, де їй було проведено хірургічну операцію. Після виписки з лікарні позивач перебувала в безпорадному стані, потребувала сторонньої допомоги. В той період часу позивачці неодноразово телефонувала ОСОБА_2 , яка мешкає у м. Полтаві та наполягала на тому, щоб позивач оформила спадщину після смерті свого чоловіка, оскільки спірна квартира належала їй з чоловіком на праві спільної сумісної власності. ОСОБА_2 запевняла позивача, що складений нею на ім`я правнучки заповіт є недійсним, оскільки їй належала лише 1\2 частина спірної квартири. В липні 2014 року позивач оформила спадщину після смерті чоловіка та отримала свідоцтво про право на спадщину після померлого ОСОБА_4 .

Після перенесеної операції стан здоров`я позивача погіршився, вона почала втрачати зір, в неї почала розвиватися катаракта очей.

В лютому 2015 року ОСОБА_2 разом з її чоловіком приїхала до позивача з м. Полтави та запевнила у необхідності звернутися до нотаріуса з метою уточнення заповіту, запропонувавши сходити разом із нею.

Позивач погодилась та вони сходили до нотаріуса, де позивач підписувала якісь папери. Позивач вказувала в позові, що через свій похилий вік та слабий зір перебуваючи у безпорадному стані, вона достеменно не розуміла, які саме папери вона підписувала, але була впевнена в тому, що заповідала спірну квартиру своїй правнучці.

В подальшому через скрутне матеріальне становище позивач оформила субсидію по оплаті комунальних платежів, які завжди вчасно сплачувала.

В серпні 2018 року призначення позивачу субсидії було скасовано у зв`язку зі зміною складу родини. Як з`ясувала позивач, це відбулось у зв`язку із реєстрацією в належній їй квартирі ОСОБА_5 – чоловіка ОСОБА_2 .

В телефонній розмові ОСОБА_5 повідомив позивачці, що він дійсно зареєстрований в спірній квартирі, повідомив їй про існування договору дарування спірної квартири та пояснив, що це необхідно було зробити, оскільки її правнучка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є неповнолітньою і не зможе без згоди батьків успадкувати квартиру та користуватись нею.

Позивач стверджувала, що про існування договору дарування спірної квартири вона не була обізнана до серпня 2018 року коли їй, через зміну складу родини скасували призначення субсидії. Також вказувала, що самого договору в неї немає, інформацію про час його укладення нею було отримано з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Зазначала, що оспорюваний правочин був укладений нею в той час, коли вона внаслідок перенесеної операції та лікування, перебувала в безпорадному стані, погано бачила. Укладення вказаного договору дарування не відповідало її волі, було вкрай невигідним для неї, оскільки вказану квартиру мала отримати у спадок її правнучка, позивач в квартирі постійно мешкала та сплачувала за комунальні платежі. Відвідуючи нотаріуса за порадою відповідача, позивач мала на меті лише уточнити раніше складений заповіт з тим, щоб всю спірну квартиру могла успадкувати ОСОБА_3 .

Позивач зазначала, що фактично передача квартири (дарунку) не відбувалась, вона продовжувала мешкати в спірній квартирі та сплачувати за неї комунальні платежі, відповідач не отримувала ключі від квартири, жодних дій, спрямованих на утримання квартири нею не вживалось, з лютого 2015 року відповідач в спірній квартирі не була та не цікавиться нею. З урахуванням викладеного позивач змушена була звернутися до суду із цим позовом.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу  ОСОБА_3 вказує на порушення судом норм матеріального та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує на те, що в обґрунтування недійсності договору дарування посилалась на ті обставини, що вона при укладенні оспорюваного договору, внаслідок свого віку, стану здоров`я помилялась стосовно правових наслідків цього договору, неправильно сприймала фактичні обставини правочину та помилково підписала договір дарування, хоча її волевиявлення було направлено на укладення заповіту на свою правнучку. Вважає, що її доводи не були належним чином перевірені судом першої інстанції. Зазначає, що неможливість особисто прочитати текст договору безумовно свідчить і про складність у сприйнятті змісту укладеного договору на слух, що сприяло неправильному сприйняттю ОСОБА_3 природи укладеного правочину та прав і обов`язків, які ним обумовлені. Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги, що похилий вік впливає на можливість правильного сприйняття дарувальником певних фактів та обставин та дійшов помилкового висновку про те, що волевиявлення ОСОБА_3 відповідало укладеному нею правочину. Зазначає, що судом першої інстанції в повній мірі не досліджено всі доводи позивача та надані на їх підтвердження докази. Не надано належної правової оцінки доводам позивача про відсутність її волевиявлення на відчуження квартири, відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем користування та розпорядження спірною квартирою після укладення договору дарування, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.02.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 72, 106). Вказаний договір складено в присутності сторін та посвідчено державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Рибкіною О.М.

В п.19 договору зазначено, що текст договору прочитано сторонами особисто, вголос, після прочитання договору сторони підтвердили нотаріусу що зміст цього договору повністю відповідає їх дійсним намірам. 

В пункті 10 оскаржуваного договору зазначено, що сторони домовились, що під передачею вказаної квартири за цим договором слід вважати отримання обдаровуваною примірнику цього договору після підписання його сторонами.

Факт власноручного підписання спірного правочину позивач не заперечувала, вказувала, лише, що помилилась, вважаючи що підписує уточнений заповіт. 

Оспорюючи договір дарування від від 27.02.2015 року, ОСОБА_6 зазначала, що вона при укладенні оспорюваного договору, внаслідок свого віку, стану здоров`я помилялася стосовно правових наслідків цього договору, неправильно сприймала фактичні обставини правочину та помилково підписала договір дарування, хоча її волевиявлення було направлено на укладення заповіту на свою правнучку. 

Судом встановлено, що ОСОБА_6 є особою похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона перебувала на стаціонарному лікуванні ДЗ «Дорожна клінична лікарня ст. Харків» у період часу з 23.05.2014 по 25.06.2014, в зв`язку із захворюваннями жовчного міхура, печінки, атеросклеротичного кардіосклерозу, гіпертонічної хвороби, а також перебувала на стаціонарному лікуванні в Харківській міській клінічній лікарні №14 ім. проф. Л.Л. Гіршмана в період часу 13.08.2015-14.08.2015, з діагнозом – незріла катаракта правого\лівого ока, проведено хірургічне лікування. На момент підписання договору дарування від 27 лютого 2015 року ОСОБА_6 було 81 рік.

Після укладення договору дарування продовжувала утримувати житло, оформила субсидію, спачувала відповідні комунальні послуги (а. с. 23-32).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частиною першою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частиною 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 статті 229 ЦК України).

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від   28 березня 2018 року № 61-13652св18, від 03 травня 2018 року № 61-745св17 та  № 61-4417цс18.

Із пояснень сторін встановлено, що позивач мала онука ОСОБА_7 , який є батьком ОСОБА_3 , яка водночас доводиться онукою відповідачу ОСОБА_2 .

Представник відповідача пояснив, що позивач побоювалась, що ОСОБА_7 , який має кримінальне минуле позбавить її права власності на спірну квартиру, тому подарувала її ОСОБА_2 .

Представник позивача підтвердив, що волевиявлення позивача зводилось до того, щоб спірна квартира, після її смерті перейшла у власність її правнучки ОСОБА_3 , але ніяк не ОСОБА_2 . 

Судом встановлено, визнано сторонами, що позивач, як до укладення договору дарування так і після його укладення спірну квартиру здавала в оренду, а проживала за адресою: АДРЕСА_2 , маючи у власності 28/100 частиницього будинку, житлова площа якого становить 86,9 кв. м.

Із грошей, отриманих від оренди сплачувала комунальні послуги, а решту використовувала на власний розсуд.

Зазначене підтверджує, що спірна квартира і після договору дарування знаходилась у володінні позивача, яка отримувала дохід від її оренди, що був додатковим джерелом її існування, в такому доході вона мала потребу з огляду на свій вік та стан здоров`я. 

Встановивши, що позивач є особою похилого віку – ІНФОРМАЦІЯ_2 , після укладення договору дарування продовжувала проживати у спірній квартирі, маючи в ній зареєстроване місце проживання, а також те, що ОСОБА_6 оформила субсидію, продовжувала сплачувати комунальні послуги за користування спірною квартою і не вчиняла дій, які б могли свідчити про її небажання користуватись спірною квартирою, а фактична передача квартири не відбулась, колегія суддів дійшла висновку, що позивач, укладаючи спірний договір дарування, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором, при цьому у позивача було відсутнє вільне волевиявлення для вчинення такого правочину.

Стосовно строків позовної давності, про застосування яких просила відповідач ОСОБА_2 колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четвертастатті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки(стаття 257 ЦК України).

Колегія суддів вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки про своє порушене право ОСОБА_3 дізналася лише в серпні 2018 року, коли призначена їй субсидія була скасована у зв`язку із реєстрацією в спірній квартирі ОСОБА_5 – чоловіка ОСОБА_2 .

Крім того, представник відповідача вказує, що позивач замовляла висновок про вартість спірної квартири та мала намір укласти саме договір дарування.

Дійсно матеріали справи містять висновок про вартість об`єкта оцінки, в якому зазначено, що мета оцінки та вид вартості, що визначається – для укладення договору відчуження.

Між тим, із змісту вказаного висновку про вартість об`єкта оцінки не вбачається, що він отриманий для укладення саме договору дарування, тим більше на користь відповдача ОСОБА_2 . 

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства, докази наявні в матеріалах справи та встановлені судом обставини, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для визнання недійсним спірного договору дарування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 379, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 січня 2020 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: П`ята Харківська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним – задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Рибкіною О.М. за реєстровим номером 4-117 від 27.02.2015 року.

В решті позову відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий –                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                        О.Ю. Тичкова 

                                                                               О.В. Маміна