Ухвала 
                           
17 листопада  2020 року
м. Київ
 
справа № 133/2407/19
провадження № 61-5483св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Штелик С. П.,         
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області  від 12 листопада         2019 року в складі судді Сєчко В. Л. та постанову Вінницького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року в складі колегії суддів: Копаничук С. Г.,             Медвецького С. К., Онищука В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») про стягнення додаткової матеріальної допомоги при виході на  пенсію за стаж роботи на залізничному транспорті.
 
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що з 09 лютого 2002 року по 08 серпня 2019 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах та працювала на посаді провідника пасажирських вагонів виробничого підрозділу Вагонна дільниця ст. «Київ-Пасажирський». Наказом відповідача від 09 серпня 2019 року звільнена з займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. 
 
Визнавши її трудовий стаж на залізничному транспорті 18 років 8 місяців,  відповідач при звільненні провів з нею відповідні розрахунки та виплатив одноразову матеріальну допомогу в розмірі 5-ти середньомісячних заробітків за стаж роботи на залізничному транспорті більше 15 років та додаткову матеріальну допомогу в розмірі 1-го середньомісячного заробітку за стаж роботи на залізничному транспорті понад 17 років.
 
Проте вона не погоджується з розміром виплаченої їй додаткової допомоги в розмірі 1-го середньомісячного заробітку за стаж роботи на залізничному транспорті, оскільки  при звільненні в зв`язку з виходом на пенсію відповідач не зарахував до стажу її роботи на залізничному транспорті періоди її роботи у відомчому медичному закладі - відділковій лікарні станції Козятин Південно - Західної  залізниці  в  періоди  з  15  липня 1977 року по 28 вересня 1979  року  та  з  15 жовтня 1980 року по 25 червня 2002 року, що дає право на виплату їй передбаченої пунктами 7.8 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом Вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський на 2012-2015 роки додаткової матеріальної допомоги в розмірі     5-ти середньомісячних окладів.
 
Відмовляючи у зарахуванні стажу відповідач послався на те, що випуск 66 «Залізничний транспорт і метрополітен» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників (ДКХП) є нормативним документом, затвердженого наказом Міністерством інфраструктури України від 20 травня 2016 року посади медичних працівників не передбачені. Разом із тим, період роботи її яслах - садочку № 18 Козятинського відділку Південно - Західної залізниці у цей стаж був зарахований.
 
Посилаючись на те, що за час її роботи в лікарні вона, як і інші працівники відомчої лікарні користувалась гарантованими залізничникам виплатами премій, винагород за рік, безкоштовними квитками раз у рік та на підставі статті 15 Закону України «Про оплату праці», пункту  1  Положення   про  оплату  праці  працівників  ПАТ  «Укрзалізниця»  від  27 квітня 2018 року № 285, Постанови КМУ від  30 серпня 2002 року № 1298 «Про оплату праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» та наказу Міністерства праці і соціальної політики України, МОЗ України від 05 жовтня 2005 року №308/519 «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту населення», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 1209/11489, просила позов задовольнити та стягнути з відповідача на її користь недоплачену суму додаткової матеріальної допомоги у розмірі 4-х середньомісячних заробітних плат.
 
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області  від                       12 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що до загального трудового стажу на залізничному транспорті позивачу не зараховується стаж роботи у відділковій лікарні станції Козятин Південно - Західної залізниці, так як лікарня відноситься закладу охорони здоров`я, що фінансується із державного бюджету; період роботи позивача у відділковій лікарні станції Козятин Південно-Західної залізниці відноситься до стажу роботи в галузі охорони здоров`я, що дає право на встановлення надбавки за вислугу років як медичному працівнику, а не як працівнику залізниці; посада медичної сестри не відноситься до посад на залізничному транспорті, оскільки у Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск 66 «Залізничний транспорт і метрополітен», затвердженому наказом Міністерства інфраструктури України від 20 травня 2016 року, посади медичних працівників не передбачено.
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не надала доказів того, що відділкова лікарня станції Козятин Південно - Західної залізниці, в якій вона працювала є лікувально-оздоровчим закладом, що утримувався за рахунок основної діяльності залізниці і оплата її праці провадилась згідно з наказом Укрзалізниці. При цьому, згідно з Переліком закладів охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 червня 1995 року № 114 (чинного на час роботи позивача у лікарні) лікарня на залізничному транспорті (центральна, дорожня, відділкова, вузлова, лінійна, дитяча) відносилася до лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я, а згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновником державного закладу «Відділкова лікарня станції Козятин Південно-Західної залізниці» є Вінницька обласна рада.
 
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що посилання суду на нормативні документи і підзаконні акти у більш пізній редакції з врахуванням незмінності їх змісту та наведенням їх апеляційним судом не привели до неправильних висновків суду і не є підставою для скасування правильного і законного рішення суду, постановленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області  від 12 листопада 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У травні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
 
У червні 2020 року  представник АТ «Укрзалізниця» - Кислицька Ю. О. подала відзив на касаційну скаргу.
 
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача про проведення підготовчих дій та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, колегія суддів встановила відсутність підстав, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, а тому призначає справу до судового розгляду.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Керуючись статтями 34, 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення додаткової матеріальної допомоги при виході на  пенсію за стаж роботи на залізничному транспорті призначити до судового розгляду.
 
Справу розглянути в порядку спрощеного позовного провадження в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
 
Інформацію про дату розгляду справи оприлюднити на офіційному веб-порталі судової влади України.
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:	Є. В. Петров     А. А. Калараш     С. П. Штелик