Постанова
Іменем України
 
16 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 467/356/19
провадження № 61-8685св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., 
Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Арбузинська селищна рада Арбузинського району Миколаївської області, ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 28 січня 2020 року в складі судді Догарєвої І. О.
та постанову Миколаївського апеляційного суду від 07 травня 2020 року в складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Базовкіної Т. М., Темнікової В. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Арбузинської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області, ОСОБА_2 , 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про тлумачення заповіту.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 7,72 га, кадастровий номер 4820382200:03:000:126, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах Арбузинської селищної ради (до створення об`єднаної територіальної громади - Новокрасненської сільської ради) Арбузинського району Миколаївської області, що належала ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності 
на земельну ділянку серії ЯА № 748665, виданого 21 листопада 2006 року Арбузинською районною державною адміністрацією Миколаївської області 
(далі - Арбузинська РДА).
 
31 жовтня 2007 року відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області Дуйко В. І. та зареєстрованого в реєстрі за № 109, ОСОБА_4 на випадок смерті зробив розпорядження, відповідно до якого державний акт серії МК № 748665 
на право власності на земельну ділянку, розташовану в межах території Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7,72 га, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності 
на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010600500974, виданий Арбузинською райдержадміністрацією 
21 листопада 2006 року, заповів позивачу ОСОБА_1 .
 
У встановлений законом строк позивач звернувся до нотаріуса із заявою 
про прийняття спадщини за заповітом, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки згідно з роз`ясненням нотаріуса предметом спадкування повинна була бути земельна ділянка, а не державний акт на право власності на земельну ділянку, у зв`язку з чим йому було рекомендовано звернутися до суду за тлумаченням змісту заповіту.
 
Позивач вважає, що за змістом розпорядження спадкодавця було спрямоване на те, щоб заповісти йому земельну ділянку, на яку ОСОБА_4 на момент складання заповіту мав право, підтверджене державним актом на земельну ділянку, а сам заповіт було складено некоректно.
 
Посилаючись на викладене та на статті 1233, 317, 213, 1256 ЦК України, просив суд тлумачити заповіт, посвідчений секретарем Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області Дуйко В. І. 31 жовтня 2007 року 
та зареєстрований в реєстрі за № 109, таким чином: «Я, ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживаю та прописаний в с. Новокрасне Арбузинського району Миколаївської області (паспорт НОМЕР_1 виданий 
29 липня 2004 року Арбузинським районним відділом управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на випадок своєї смерті роблю таке заповітне розпорядження: земельну ділянку площею 7,72 га, розташовану в межах території Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належить мені на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії 
ЯА № 748665, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів 
на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010600500974, виданого Арбузинською райдержадміністрацією 21 листопада 2006 року, заповідаю ОСОБА_1 , 1971 року народження».
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 28 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 07 травня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що неточності та помилки у тексті заповіту щодо серії державного акта про право власності на земельну ділянку, яка передається 
у спадщину, за обставин цієї справи не можуть бути усунені шляхом тлумачення заповіту відповідно до статей 213, 1256 ЦК України.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що не можна погодитись із тим, 
що тлумачення заповіту судом змінить волю заповідача, оскільки обставини справи не викликають сумніву в тому, що воля заповідача була спрямована саме на заповідання земельної ділянки, а не правовстановлюючого документа 
на неї. Відсутність можливості тлумачення змісту заповіту призведе 
до неможливості оформлення спадщини як спадкоємцями за заповітом, 
так і спадкоємцями за законом.
 
Крім того, зазначав про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 335/9398/16-ц 
та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, в частині обрання ефективного способу захисту порушеного права. Також заявник послався на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Доводи інших учасників справи
 
У серпні 2020 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в задоволенні касаційної скарги, оскаржувані рішення залишити без змін. Зазначала, що доводи касаційної скарги 
не заслуговують на увагу, оскільки скаржник намагається підмінити природу заповіту і таким чином підмінити сам заповіт.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 467/356/19, витребувано її з Арбузинського районного суду Миколаївської області.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що  ОСОБА_4 на праві власності належала земельна ділянка площею 7,72 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована в межах території Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, на підставі державного акта на право власності 
на земельну ділянку серії ЯА № 748665, виданого Арбузинською РДА 
21 листопада 2006 року, про що також містяться відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
 
Реєстратор Арбузинського сектору реєстрації № 5 Миколаївської філії Центру державного земельного кадастру Іванова Т. В. внесла до книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі серії 1АА008938 запис № 82 про реєстрацію за ОСОБА_4 державного акта на право власності 
на земельну ділянку серії ЯА № 748665 виданого, 21 листопада 2006 року, зареєстровано за № 010600500974, кадастровий номер 4820382200:03:000:126, площею 7,72 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва 
в межах території Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області та запис № 258 про реєстрацію за ОСОБА_4 державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 831908, виданого 30 квітня 2010 року, зареєстровано за № 011047900167, кадастровий номер 4820382200:03:000:126, площею 7,72 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області.
 
За життя ОСОБА_4 отримав два державні акти на одну й ту саму земельну ділянку з кадастровим номером 4820382200:03:000:126. Відомостей щодо підстав повторної видачі державного акта або недійсності одного із зазначених документів суду не надано.
 
31 жовтня 2007 року ОСОБА_4 склав заповіт такого змісту: «Я, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що проживаю та прописаний 
в с. Новокрасне, Арбузинського району, Миколаївської області (паспорт 
НОМЕР_1 , виданий 29.07.2004 року Арбузинським РВ УМВС України 
в Миколаївській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на випадок своєї смерті роблю таке заповідальне розпорядження Державний Акт на право власності на земельну ділянку, розташовану в межах території Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7,72 га, серія 
МК № 748665, та зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів 
на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010600500974 виданий Арбузинською райдержадміністрацією 21 листопада 2006 року заповів ОСОБА_1 1971 року народження».
 
Вказаний заповіт посвідчений секретарем Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області Дуйко В. І. за реєстровим номером 
109 та 01 жовтня 2008 року зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 45543406 і значиться як чинний.
 
16 лютого 2018 року ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження: земельну ділянку, розташовану 
в межах території Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7,72 га (державний акт серії МК № 748665, виданий Арбузинською районною державною адміністрацією Миколаївської області 21 листопада 2004 року) заповів ОСОБА_2 . 
 
Вказаний заповіт посвідчений виконуючим обов`язки старости с. Новокрасне Арбузинського району Миколаївської області Фортуною О. І. за реєстровим номером 24, проте у Спадковому реєстрі не зареєстрований.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, і після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі і на зазначену земельну ділянку.
 
Згідно копією спадкової справи № 58-2018, заведеної приватним нотаріусом Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області 
Грицаєнко Л. М. 27 вересня 2018 року, після смерті ОСОБА_4 із завами 
про прийняття спадщини звернулися його донька ОСОБА_2 
та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 подала заяву про відмову від спадщини.
 
01 жовтня 2018 року приватний нотаріус Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Л. М. надала ОСОБА_1 роз`яснення, в якому зазначила, що поданий ним заповіт від 31 жовтня 2007 року реєстровий номер 109, зареєстрований в Спадковому реєстрі 01 жовтня 
2008 року за номером 45543406 і значиться як чинний. Водночас предметом спадкування повинна була бути земельна ділянка, а не державний акт на право власності на земельну ділянку, як зазначено в заповіті, у зв`язку з чим ОСОБА_1 рекомендовано звернутись до суду з приводу визнання певних фактів та тлумачення заповіту. Вказала про те, що за життя ОСОБА_4 склав інший заповіт на іншу особу, який у Спадковому реєстрі не значиться.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних 
на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права 
без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно зі статтею 1223 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право 
на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені 
у статтях 1261 - 1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також 
ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною 
до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.
 
Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України.
 
Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу 
про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України.
 
Оскільки суди у справі, що переглядається, встановили, що між спадкоємцями 
є спір щодо тлумачення заповіту, то відповідно до частини другої статті 1256 
ЦК України тлумачення заповіту здійснює суд.
 
Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з'ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу 
та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.
 
Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов'язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, 
що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини.
 
При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, 
не допускається і внесення змін у зміст заповіту.
 
Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Верховний Суд у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду 
в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, 
що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.
 
Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів.
 
Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні.
 
Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; 
(д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.
 
З огляду на викладене тлумаченню підлягає правочин або його частина 
у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину 
є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів 
і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: 
за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби.
 
Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), 
до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права 
та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини 
і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця.
 
Відповідно до статей 177, 181, 182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки. Право власності на земельні ділянки як нерухому річ підлягає державній реєстрації.
 
Згідно зі статтями 11, 328 ЦК України, статті 81 Земельного кодексу України 
(в редакції Закону України від 01 січня 2006 року) право власності на земельну ділянку громадяни набувають на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; виділення в натурі (на місцевості) належної 
їм земельної частки (паю) тощо.
 
Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України (в редакції Закону України від 01 січня 2006 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами.
 
Таким чином, право власності на земельну ділянку виникає на підставі правопороджуючих фактів (правочинів, адміністративних актів тощо), 
а посвідчується таке право державними актами. Як наслідок, до спадщини входять не документи, що посвідчують право, зокрема державні акти про право власності на земельну ділянку, а права на саму земельну ділянку як об`єкт цивільних прав. Відсутність у заповіті прямого посилання на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не відміняє дійсної волі заповідача щодо настання реальних наслідків вчиненого ним правочину, 
що в разі його смерті позивач успадкує земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області.
 
За своїм змістом намір (волевиявлення) спадкодавця був спрямований на те, щоб залишити позивачу у спадок земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на яку у заповідача на момент складання заповіту було право, посвідчене державним актом на право власності 
на земельну ділянку.
 
За таких обставин колегія суддів вважає, що слід розтлумачити зміст заповіту, складеного заповідачем ОСОБА_4 31 жовтня 2007 року, на користь ОСОБА_1 .
 
На зазначене суд першої та апеляційної інстанцій уваги не звернули, 
що призвело до помилкової відмови у задоволенні позовних вимог.
 
Водночас Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо необхідності відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 335/9398/16-ц та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, в частині обрання ефективного способу захисту порушеного права, оскільки заявник не навів обставин, необхідних для відступу від таких висновків, а Верховний Суд 
їх не встановив.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Оскільки Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили обставини справи, проте неправильно застосували норми матеріального права, то наявні підстави для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій з ухваленням нового рішення 
про задоволення позову.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. З огляду на викладене з відповідачів - Арбузинської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору 
на загальну суму 3 457,80 грн, у тому числі витрати зі сплати судового збору 
за подання позовної заяви - 768,40 грн, апеляційної скарги - 1 152,60 грн, касаційної скарги - 1 536,80 грн.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 28 січня 
2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 07 травня 
2020 року скасувати.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
 
Тлумачити зміст заповіту ОСОБА_4 від 31 жовтня 2007 року, посвідченого секретарем Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області Дуйко В. І. за реєстровим номером 109, зареєстрованого 01 жовтня 2008 року у Спадковому реєстрі за номером 45543406, як такий, що містить особисте розпорядження спадкодавця, згідно 
з яким ОСОБА_4 заповів ОСОБА_1 , 
1971 року народження, земельну ділянку площею 7,72 га, кадастровий номер 4820382200:03:000:0126, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 748665 від 21 листопада 2006 року.
 
Стягнути з Арбузинської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 728,90 грн.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 728,90 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий    Судді:	М. Є. Червинська   С. Ю. Бурлаков   А. Ю. Зайцев   Є. В. Коротенко   В. М. Коротун