ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2020 року          м.Дніпро         Справа №  904/5925/18
          
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Верхогляд Т.А. (доповідач),                                                                                                
суддів: Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б.
секретар судового засідання Колесник Д.А.   
представники сторін:
від прокуратури Дніпропетровської області: Шрам Євген Сергійович, довіреність №15/4-1вн-20  від 21.09.2020 р.,  прокурор;
від Дніпровської міської ради: Недосвітна Світлана Володимирівна, довіреність №7/10-3656  від 19.12.2019 р.,  представник;
інші представники сторін у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство з питань нотаріату та банкрутства» на рішення господарського суду Дніпропетровської  області від 12.03.2019 року (повний текст рішення складено 20.03.2019 року)  у справі  № 904/5925/18  (суддя  Татарчук В.О.)
за позовом  Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, м. Дніпро 
до відповідача-1: Приватного підприємства «Цесія», м. Дніпро
відповідача-2:  Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство з питань нотаріату та банкрутства», м. Дніпро
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, м. Дніпро 
про визнання недійсним договору іпотеки та скасування державної реєстрації обтяжень на нерухоме майно,- 

                                                       ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2019 року  у справі № 904/5925/18   позов  задоволено.
Визнано недійсним укладений 19.07.2016 року між приватним підприємством «Цесія» (ідентифікаційний код юридичної особи – 32813895) та товариством з обмеженою відповідальністю «Агентство з питань нотаріату та банкрутства» (ідентифікаційний код юридичної особи – 39106478) іпотечний договір № 458, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гуфман Я.С., записи внесені до Державного реєстру іпотек 19.07.2016 за номерами: 15469844, 15470737, 15471329. 
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, винесені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гуфман Я.С. у зв`язку із посвідченням іпотечного договору № 458 від 19.07.2016 року у вигляді заборони відчуження зазначеного в договорі майна, а саме:
- індексний номер рішення - 30530969 від 19.07.2016 року, номер запису про обтяження: 15470102 15471479стосовно нежитлового приміщення № 13, розташованого на першому поверсі нежитлової будівлі № 42 на пр. Слобожанський у м. Дніпро, загальна площа 81,7кв.м., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 60709312101);
- індексний номер рішення - 30531754 від 19.07.2016 року,  номер запису про обтяження: 15470948 стосовно нежитлового приміщення № 15, розташованого на четвертому поверсі нежитлової будівлі № 42 на пр. Слобожанський у м. Дніпро, загальна площа 639кв.м., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 64516912101);
- індексний номер рішення - 30532245 від 19.07.2016 року,  номер запису про обтяження: 15471479 стосовно будівель і споруд, розташованих на вул. Березинська, 3а у м. Дніпро,  загальна площа 1088,2кв.м., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 114413912101).
Стягнуто з приватного підприємства «Цесія» на користь Прокуратури Дніпропетровської області 1 762,00 грн  витрат по сплаті судового збору.
Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство з питань нотаріату та банкрутства» на користь Прокуратури Дніпропетровської області 1 762,00  грн  витрат по сплаті судового збору.
          Рішення мотивовано тим, що:
          - прокурор звернувся до суду першої інстанції  у відповідності з вимогами чинного законодавства;
          - під час розгляду справи судом встановлені обставини, які підтверджують, що передане за спірним договором іпотечне майно не належить іпотекодавцю – приватному підприємству «Цесія» з огляду на визнання недійсним у судовому порядку договорів купівлі-продажу нерухомого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння в порядку, визначеному ст.388 Цивільного кодексу України.
          Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач-2 подав до Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до Приватного підприємства «Цесія», Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство з питань нотаріату та банкрутства», про визнання недійсним іпотечного договору та скасування рішень про державну реєстрацію обтяжень на нерухоме майно залишити без розгляду.
    Аналогічного змісту заява про залишення позовної заяви без розгляду надійшла на адресу Центрального апеляційного господарського суду 23.09.2020 року.
          В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що у даній справі відсутні передбачені законом виключні випадки, коли прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради. 
          У відзиві на апеляційну скаргу Дніпровська міська ради зазначає, що:
- рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2019 року вважає законним та обґрунтованим, оскільки, на момент звернення до суду першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради мав місце факт безпідставного вибуття з комунальної власності територіальної громади міста Дніпро об`єктів нерухомого майна, шляхом їх відчуження на користь приватних підприємств у процедурі банкрутства виробничо горемонтно-експлуатаційного          підприємства          Амур-Нижньодніпровського району (справа № 38/5005/6637/2012), комунального житлово-експлуатаційного          підприємства “Лівобережжя” (справа № 38/5005/6636/2012);
- прокуратурою області було оскаржено дії ліквідаторів підприємств-банкрутів у зазначених вище справах та рішеннями судів визнано неправомірними дії щодо включення до ліквідаційної маси нерухомого майна комунальної власності, визнано недійсними результати біржових торгів та договори купівлі-продажу, укладені на їх підставі. 
Просить залишити рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2019 року без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник прокуратури Дніпропетровської області зазначає на законність прийнятого судом рішення, викладає обставини справи, підстави звернення прокурора з позовом та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.
ПП «Цесія» та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради відзиви на апеляційну скргу не надали, участь у судове засідання своїх представників не забезпечили.
          Відповідно до  ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
          Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України).
          Ухвалою Центрального апеляційного господарського суд від 09.12.2019 року провадження у справі №904/5925/18 було зупинено до прийняття рішення Великою Палатою Верховного Суду у справі №912/2385/18, у зв`язку з неоднаковим застосуванням ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суд від 03.08.2020 року провадження по апеляційній скарзі у справі  № 904/5925/18  поновлено.
          Розгляд скарги призначено на 23.09.2020 року.
          Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав: 
 Як встановлено господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 19.07.2016 року між приватним підприємством «Цесія» ( Іпотекодавець ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агентство з питань нотаріату  та банкрутства» ( Іпотекодержатель) укладено Іпотечний договір із реєстровим номером № 458, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гуфман Я.С. ( том 1 а.с.50-57).         
          Пунктом 1.1 договору визначено, що іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку наступне майно:
- нежитлове приміщення № 13, розташоване на першому поверсі нежитлової будівлі № 42 на пр. Слобожанський, м. Дніпро, загальна площа 81,7кв.м.;
- нежитлове приміщення № 15, розташоване на четвертому поверсі нежитлової будівлі № 42 на пр. Слобожанський, м. Дніпро, загальна площа 639кв.м.;
- будівлі і споруди, розташовані на вул. Березинська, 3а, м. Дніпро, загальна площа 1088,2кв.м.
          Згідно з п. 1.2 договору даним договором забезпечується повне та своєчасне виконання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем (основного зобов`язання у розумінні ст.ст. 1, 3, 18 Закону України «Про іпотеку») за наступним договором:
          Відповідно до п.1.2.1. за договором № 19 про надання поворотної фінансової допомоги від 19.07.2016 року, укладеним між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а також усіх договорів про внесення змін, додаткових угод, змін, додатків та доповнень до нього, як існуючих, так і тих, які можуть бути укладені до закінчення строку дії договору (іменований сторонами – «Основне зобов`язання» та/або «Основний договір»), за яким іпотекодавець зобов`язаний повернути іпотекодержателю грошові кошти у розмірі 4800000грн з кінцевим терміном виконання основного зобов`язання – не пізніше ніж до 31.12.2017 року зі сплатою нарахованих штрафних санкцій, відшкодування збитків та інших понесених витрат іпотекодержателя.
          Відповідно до п. 1.3 іпотечного договору, за рахунок нерухомого майна, що передається в іпотеку, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги та відшкодувати витрати в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення вимог, а саме:
  -          вимоги за основним договором, включаючи сплату неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, передбаченого основним договором та п. 1.2 договору, інших платежів на користь іпотекодержателя, передбачених основним договором;
 - збитків, завданих порушенням зобов`язання за основним договором чи умов іпотечного договору;
-          витрат пов`язаних з пред`явленням вимог за основним договором чи іпотечним договором.
Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на підставі іпотечного договору № 458 від 19.07.2016 року до Реєстрів були внесені відповідні записи про обтяження вищевказаних нежитлових приміщень за номерами: 15469844, 15470737, 15471329 ( том 1 а.с.58 – 69).
   Прокуратурою Дніпропетровської області надано суду інформацію про здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 4201040000000948 від 28.07.2017 року за ч. 2        ст. 364 КК України        за фактом зловживання службовим становищем службовими особами Дніпровської міської ради, КВ ЖРЕП Амур-Нижньодніпровського району, КВ ЖРЕП Ленінського району, КЖЕП «Південне», КЖЕП «Лівобережжя» та арбітражних керуючих, які діючи умисно, всупереч інтересам територіальної громади міста Дніпро, з метою одержання неправомірної вигоди, у період з 2012 року по 2013 рік допустили відчуження за заниженою вартістю обєктів комунального майна, які перебували на їх балансі на користь субєктів приватного права, чим спричинили тяжкі наслідки. 
Матеріали зазначеного кримінального провадження виділено з кримінального провадження № 42016040000000777 від 05.09.2016 року за обвинуваченням арбітражного керуючого        ліквідатора КЖЕП «Південне», який зловживаючи повноваженнями у процедурі банкрутства комунального підприємства з метою отримання неправомірної вигоди на користь третіх осіб здійснив продаж обєктів комунальної власності, чим спричинив тяжкі наслідки територіальній громаді міста Дніпро.
          Ухвалою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 06.11.2017 року кримінальне провадження № 42016040000000777 від 05.09.2016 року за обвинуваченням арбітражного керуючого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.        365-2        КК України        закрито на підставі п. 4 ч. 1        ст. 284 КПК України        у зв`язку із набранням чинності        Законом України від 06.10.2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності».
Також, прокуратурою надано інформацію про те, що Бабушкінським районним судом міста Дніпропетровська розглядається справа № 201/13061/16-к за ч. 2 ст.        28, ч. 2 ст.        364 КК України        щодо зловживань посадових осіб Дніпропетровської міської ради у вигляді не передачі на баланс Комунального підприємства «Бюро по обліку майнових прав та діяльністю з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради обєктів нерухомого майна, що спричинило їх незаконне відчуження на користь третіх осіб, внаслідок чого із комунальної власності міста вибуло 230 об*єкти ( том 1 а.с.137 -149,152,154).
          Звертаючись із позовом у даній справі, прокурор зазначив, що в ході здійснення представницьких повноважень прокуратурою області встановлено факт безпідставного вибуття з комунальної власності територіальної громади м. Дніпро об`єктів нерухомого майна шляхом їх відчуження на користь приватних підприємств в процедурі банкрутства Виробничого ремонтного житлово-експлуатаційного підприємства Амур-Нижньодніпровського району ( справа № 38/5005/6637/2012 ), Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Лівобережжя» ( справа № 38/5005/6636/2012 ), Виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району (справа №  38/5005/5752/2012 ) та Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Південне» ( справа № 34/5005/4591/2012 ).
З метою захисту інтересів держави прокуратурою області було оскаржено дії ліквідаторів підприємств-банкрутів у зазначених вище справах та рішеннями судів визнано неправомірними дії щодо включення до ліквідаційної маси нерухомого майна комунальної власності, визнано недійсними результати біржових торгів та договори купівлі-продажу, укладені на їх підставі.
Вжитими заходами представницького характеру до комунальної власності повернуто незаконно відчужене нерухоме майно, у тому числі майно, яке є предметом оспорюваного у цій справі Іпотечного договору. 
Проте, незважаючи на вжиті заходи, направлені на повернення до комунальної власності територіальної громади міста Дніпро зазначених об`єктів нерухомості, законний власник до цього часу позбавлений можливості у повному обсязі реалізувати повноваження з володіння та розпорядження належним йому майном, оскільки встановлено, що нерухоме майно, яке є комунальною власністю, Товариство передало в іпотеку, у зв`язку із чим існує загроза порушення охоронюваних законом прав та інтересів територіальної громади м. Дніпро. Наявність заборон на відчуження нерухомого майна, накладених в рамках Іпотечного договору, позбавляє територіальну громаду міста в особі Дніпровської міської ради можливості в повному обсязі розпоряджатись власним майном.
Судом встановлено, що ухвалами господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 року по справі № 38/5005/6636/2012, від 31.01.2018 року по справі № 38/5005/6637/2012 визнано неправомірними дії ліквідатора щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нерухомого майна, визнано недійсними результати біржових торгів та договори купівлі-продажу, укладені на їх підставі.
Крім того,    встановлена належність зазначених у пункті 1.1 іпотечного договору об*єктів нерухомого майна до комунальної власності та на підставі рішень судів у вказаних справах проведено відповідну державну реєстрацію права власності, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно  (том 1 а.с.23 -49).
Статтями 316, 317 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав тощо.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.
Органам місцевого самоврядування законом можуть надаватися окремі повноваження органів виконавчої влади, у здійсненні яких вони є підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.
Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Згідно зі ст. 327 Цивільного кодексу України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 143 Конституції України майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.
У статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.
Частиною 5 статті 16 цього Закону передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та
фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Крім того, відповідно до ст. 1 Регламенту Дніпровської міської ради у редакції рішення міської ради № 84/31 від 25.04.2018 Дніпровська міська рада - - представницький орган місцевого самоврядування, який наділений правом представляти інтереси територіальної громади, приймати від її імені рішення та здійснювати в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», Статутом територіальної громади міста Дніпропетровська, Європейською хартією місцевого самоврядування, іншими нормативно-правовими актами.
Рада є юридичною особою, має власну печатку, рахунки в банках, символіку, може від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав, бути позивачем і відповідачем у суді та мати всі інші притаманні юридичній особі ознаки. Рада здійснює право суб`єкта комунальної власності від імені та в інтересах територіальної громади міста.
Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження спірними об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада.
        Щодо права прокуратури та обгрунтованості підстав для звернення до суду в інтересах уповноваженого суб`єкта необхідно зазначити наступне:
Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. З ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно із ч. З ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
   Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № З-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. З мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави» може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналіз положень частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв`язку зі змістом частини статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:
          - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
          - у разі відсутності такого органу.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
                 Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
На думку колегії суддів судом першої інстанції перевірено наявність підстав для представництва інтересів держави, обгрунтування прокурора визнано достатнім та не виявлено перешкод для такого представництва.
Звернення першого заступника прокурора області до суду із зазначеною позовною заявою на захист інтересів держави в особі Дніпровської міської ради, про що безпосередньо та із зазначенням фактичних обставин вказується у позові, обґрунтовано бездіяльністю органу місцевого самоврядування.
Виходячи з обставин даної справи, ще у 2016 році Дніпровська міська рада мала підстави для звернення до суду на захист власних інтересів та інтересів територіальної громади, зокрема шляхом визнання недійсним Іпотечного договору №458 від 19.07.2016.
Колегія суддів вважає обгрунтованими доводи прокурора про те, що будь-які заходи цивільно-правового характеру Дніпровською міською радою не вжито, що свідчить про нездійснення нею захисту порушених інтересів держави у передбаченому законом порядку.
З матеріалів справи №904/5925/18 вбачається також, що Дніпровською міською радою протягом 2016-2019 років, тобто вже після укладення Іпотечного договору №458, не вжито заходів щодо визнання його недійсним та скасування державної реєстрації обтяжень на нерухоме майно, що свідчить про нездійснення уповноваженим державним органом у вказаний період часу покладеного на нього законом обов`язку із захисту державних інтересів у зазначеній сфері.
Відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно із ч. ч. 1, 5 ст. З Закону іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Статтею 5 Закону передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.
Пунктом 1.1. Іпотечного договору № 458 від 19.07.2016 вказано, що вищезазначені нежитлові приміщення належать іпотекодавцю - ПП «Цесія» на праві власності на підставі договорів купівлі-продажу.
Разом з тим, вказані договори купівлі-продажу ухвалами судів у справах №№38/5005/6637/2012, 38/5005/6637/2012 визнано недійсними та майно витребувано з чужого незаконного володіння у порядку ст. 388 Цивільного кодексу України.
Статтею 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді.
Отже, в силу ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені ухвалами та рішеннями господарського суду Дніпропетровської області у згаданих вище справах,  мають преюдиціальне значення та повторного доказування не потребують.
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, що є об`єктом права державної чи комунальної власності і закріплене за відповідним державним чи комунальним підприємством, установою, організацією на праві господарського відання. Передача в іпотеку цього майна здійснюється після отримання у встановленому законом порядку згоди органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, до сфери господарського відання якого належить відповідне державне чи комунальне підприємство, установа або організація. Продаж предмета іпотеки, що є об`єктом права державної чи комунальної власності, здійснюється з урахуванням вимог законів України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та «Про особливості приватизації об`єктів незавершеного будівництва».
Відповідно до вимог ст. ст. 330, 388 Цивільного кодексу України право власності на майно, яке було передане у зв`язку із виконанням іпотечного договору та відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
При цьому, право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника.
Таким чином, оскільки спірне нерухоме майно є об`єктом права комунальної власності,  згоду  на передачу в іпотеку цього майна орган місцевого самоврядування не надавав, спірний іпотечний договір є незаконним.
Оскільки за приписами ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності, а господарським судом Дніпропетровської області договори купівлі- продажу №840 від 11.06.2013, №846 від 12.06.2013, №5905 та №5910 від 31.07.2013 визнано недійсними, власником спірних нежитлових приміщень є територіальна громада міста Дніпро, іпотечний договір в частині передачі нежитлових приміщень суперечить положенням ст. 5 Закону України «Про іпотеку».
Зазначених висновків правомірно дійшов й суд першої інстанції, ухваливши судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № І4-242цс18) вказано, що "апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції".
                  Оскільки належними та допустимими доказами апелянт не спростував висновки оскаржуваного рішення, апеляційна скарга є не доведеною та задоволенню не підлягає. 
              Підстави для задоволення заяви скаржника про залишення позову без розгляду також відсутні.
                 Судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід покласти на апелянта відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 281 Господарського процесуального кодексу України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

         Апеляційну скаргу  залишити без задоволення. 
Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2019 року  у справі № 904/5925/18   залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст  складено  12.10.2020 року.

Головуючий суддя                                                             Т.А. Верхогляд   

          Суддя                                                                                   Л.М. Білецька

          Суддя                                                                                   Ю.Б. Парусніков