Ухвала
іменем України
 
30 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 0707/1856/2012
провадження № 51-2134 км 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                              ОСОБА_1 , 
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,                                                       
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
виправданого                                            ОСОБА_7 ,  
                                            
розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою заступника прокурора Закарпатської області на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2016 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 27 січня 2020 року про виправдання 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
за  ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК) через недоведеність його вини у вчиненні злочину.
ОСОБА_7 обвинувачувався органами досудового слідства у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, а саме в умисному вбивстві ОСОБА_8 за таких обставин.
17 грудня 2009 року близько 12:00 ОСОБА_7 , беручи  участь у гасінні пожежі будинку та прибудов за місцем свого проживання на 
АДРЕСА_1 , зайшов у приміщення сараю домоволодіння 
і, побачивши там батька – ОСОБА_8 , 1959 року народження, розпочав із ним сварку на ґрунті тривалих особистих неприязних стосунків, а також з приводу того, що останній не брав участі у гасінні пожежі та звинуватив його в умисному скоєнні підпалу домоволодіння. Сварка переросла в бійку, в ході якої ОСОБА_8 штовхнув руками в груди сина, а ОСОБА_7 умисно, з метою вбивства завдав ОСОБА_8 численних ударів сокирою по голові та ножем у живіт і грудну клітку, спричинивши тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 19 лютого 2010 року № 328 смерть ОСОБА_8 настала внаслідок проникаючих колото-різаних ран передньої черевної стінки зліва з пошкодженням діафрагми зліва, основи лівої легені, на фоні численних рубаних ран чоло-тім`яної ділянки голови з пошкодженням кісток склепіння черепа, непроникаючих різаних ран грудної клітки зліва, різаних ран обох променево-зап`ястних суглобів, що супроводжувалося зовнішньою та внутрішньою кровотечами, ускладнилося травматичним та гіповолемічним шоком і стало безпосередньою причиною його смерті.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що під час судового провадження не встановлено доказів, які би свідчили про вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 вказаного кримінального правопорушення і не підтверджено обсягу обвинувачення за ч. 1 ст. 115 КК.
Закарпатський апеляційний суд ухвалою від 27 січня 2020 року апеляцію прокурора залишив без задоволення, а виправдувальний вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_7 – без зміни. 
У касаційній скарзі заступник прокурора Закарпатської області просить скасувати судові рішення стосовно ОСОБА_7 і направити справу на новий судовий розгляд. Стверджує, що суди істотно порушили вимоги кримінального процесуального закону, а саме статті 65, 67, 323, 324, 327, 334, 335 КПК 1960 року, та неправильно застосували закон про кримінальну відповідальність. Вважає, що  у справі зібрано достатньо доказів, які доводять наявність складу інкримінованого ОСОБА_7 злочину, проте місцевий суд не дав їм належної оцінки, внаслідок чого необґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок. Прокурор звертає увагу на те, що мотивувальна частина вироку не відповідає резолютивній, оскільки суд у резолютивній частині підставою для виправдання ОСОБА_7 зазначив недоведеність його вини у вчиненні злочину і водночас у мотивувальній частині послався на відсутність події злочину, зокрема, аналізуючи висновок комісійної судово-медичної експертизи від 19 квітня 2012 року № 8,  суд вказав на те, що для виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень, у тому числі й тих, які призвели до його смерті, характерне самоспричинення. Тобто суд не вирішив питання, чи мало місце вчинення умисного вбивства ОСОБА_8 . Наголошує, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку показанням потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , безпідставно не взяв до уваги доказів, якими підтверджується винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому злочині, а саме явки з повинною останнього і протоколу відтворення обстановки та обставин події, висновків проведених у справі експертиз. Крім того, зазначає, що в матеріалах кримінального провадження, крім слів самого ОСОБА_7 , відсутні будь-які докази того, що до нього працівники міліції застосовували незаконні методи слідства і на нього чинився психологічний та фізичний тиск. 
Твердить, що апеляційний суд допустив аналогічні істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, а, крім того, приймаючи рішення про залишення апеляції прокурора без задоволення, усупереч вимогам ст. 377 КПК 
1960 року не зазначив в ухвалі підстав, на яких апеляцію визнано необґрунтованою, не перевірив належним чином усіх доводів, зазначених в апеляції, не дав вичерпної відповіді на них, а доводи прокурора про участь під час допиту підозрюваного 
ОСОБА_7 , у ході якого він визнавав себе винним у вчиненні вбивства, та під час відтворення обстановки й обставин події, а також про участь при цьому захисника ОСОБА_20 , понятих і експертів взагалі залишені без відповіді. Натомість, не взявши до уваги вказаних доказів, апеляційний суд зазначив про відсутність захисника під час надання ОСОБА_7 показань щодо вбивства батька і про те, що заподіяння потерпілому одного удару молотком по голові не підтвердилось, 
а також не проведено належної перевірки доводів ОСОБА_7 про застосування до нього незаконних методів ведення слідства.  
Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора, який підтримав касаційну скаргу прокурора, промови захисника – адвоката ОСОБА_6 та виправданого ОСОБА_7 , які просили залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_7 без зміни, обговоривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та перевіривши матеріали справи,колегія суддів дійшла такого висновку.
За змістом касаційної скарги, незаконність судових рішень прокурор убачає 
в неправильному встановленні судом першої інстанції фактичних обставин справи. Стверджує про наявність у справі доказів, які доводять винуватість ОСОБА_7 
у вчиненні інкримінованого йому злочину.  
Однак з урахуванням вимог закону (ст. 398 КПК 1960 року) ці доводи не є предметом розгляду суду касаційної інстанції. Вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, Суд виходить з установлених фактичних обставин, викладених у цих судових рішеннях. 
Оскільки обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь, суди першої та апеляційної інстанцій прийняли законні та обґрунтовані рішення про недоведеність вини 
ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 
ч. 1 ст. 115 КК. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 323 КПК 1960 року вирок суду повинен бути законним 
і обґрунтованим.
Згідно із ч. 4 ст. 327 КПК 1960 року виправдувальний вирок постановляється 
у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.
Виходячи з вимог ч. 7 ст. 334 КПК 1960 року мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене підсудному і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудного із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. 
Цих вимог закону суд першої інстанції дотримався. У вироку викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК, визнаного судом недоведеним, підстави його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. 
Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд у судовому засіданні відповідно до вимог кримінального процесуального закону докладно дослідив усі докази, зібрані у справі, у тому числі й явку з повинною ОСОБА_7 , протокол відтворення обстановки та обставин події, висновки проведених у справі експертиз, а також показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , на чому наголошується в касаційній скарзі прокурора. Суд оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 . 
Виправдовуючи ОСОБА_7 , суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що під час судового провадження не встановлено доказів його вини і обсяг обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, не був підтверджений.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 у суді своєї вини у пред`явленому обвинуваченні не визнавав і заперечив свою причетність до вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, пояснюючи, що з батьком проживали разом, між ними були добрі стосунки і ніяких конфліктів не було. Вранці 17 грудня 2009 року приблизно о 10:20, коли був на роботі в м. Мукачеві, по телефону отримав від сусіда повідомлення про те, що вдома пожежа. Він знав, що батько вдома, телефонував йому, але у того телефон був вимкненим і він одразу ж на таксі поїхав додому, а коли приїхав до будинку, почав допомагати гасити вогонь, повідомивши оточуючим, що в будинку може бути батько. Під час гасіння побачив у задній частині двору вогонь 
і побіг до сараю, оскільки згадав, що там є газовий балон, та хотів його винести. Коли зайшов до сараю, побачив батька, який був на землі у напівсидячому положенні, перевірив його пульс, але його вже не було, а на руках батька були опіки і порізані вени. Вийшовши із сараю, повідомив матір та медичних працівників про смерть батька, а крім того, покликав медичну сестру, яка попросила винести батька на двір, щоб оглянути, що він і зробив разом із пожежником. Оглянувши батька, медичні працівники повідомили, що він мертвий. Після цього ОСОБА_7 просив не оглядати труп та не чіпати батька, стягував сорочку, не хотів, щоб його чіпали. Про інші обставини подій не пам`ятає. Цього ж дня, а не 18 грудня 2009 року, як про це вказано у протоколі затримання, був затриманий працівниками міліції за підозрою у скоєнні вбивства, а зранку наступного дня під психологічним тиском, образами та приниженням із боку працівників міліції написав явку з повинною, текст якої йому продиктували працівники міліції. Показання слідчому прокуратури давав за відсутності захисника, і лише через декілька днів після затримання йому призначили адвоката. Про спосіб заподіяння тілесних ушкоджень та знаряддя вбивства він нічого не знав, плутався в показаннях і йому підказували, тому спочатку пояснював, що це був молоток, а через декілька днів працівник міліції йому повідомив, що потрібно визнати, що ударів батькові він завдавав сокирою, тому визнав заподіяння батькові 1 – 2 ударів сокирою. На руці в нього крові не було, 
і кров бачили лише ті свідки, які перебували з ним у неприязних стосунках. Тілесних ушкоджень на тілі від застосування насильства не мав, оскільки катували таким чином, щоб не залишилися сліди побоїв. Щодо обставин застосування до нього незаконних методів слідства і катування було проведено службову перевірку, однак не було підтверджено застосування щодо нього насильства та катування. Показання змінив у лютому 2010 року після розмови і побачення з матір`ю у СІЗО, та коли переконався, що його рідні не причетні до вбивства. Хто саме вбив батька 
і підпалив будинок, йому невідомо.
Відповідно до пояснень потерпілої ОСОБА_9 , які суди належно дослідили та оцінили, про причетність ОСОБА_7 до вбивства свого батька вона дізналася з матеріалів справи. Потерпіла не вказала суду обставин, які би свідчили про вчинення злочину саме засудженим. 
Проаналізував суд і показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ,  які пояснили, що про вбивство ОСОБА_8 його сином ОСОБА_7 вони знають тільки з матеріалів справи і про обставини вбивства їм нічого не відомо. 
Суд критично поставився до показань потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_10 
і ОСОБА_11 про наявність крові на руці ОСОБА_7 під час гасіння пожежі, оскільки цей факт спростований показаннями інших свідків і не вказує на причетність ОСОБА_7 до вбивства, а тільки дає підстави робити припущення.
Обґрунтовано не взяв суд до уваги і показання свідка ОСОБА_13 , оскільки зазначена свідок пояснювала, що не знає, хто вбив ОСОБА_8 , очевидцем вбивства вона не була, обставини злочину їй невідомі, а причетність ОСОБА_7 до вбивства є її підозрою, враховуючи його зізнання.
Дав суд належну оцінку і показанням свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , 
ОСОБА_17 та ОСОБА_19 та дійшов висновку, що ці свідки не підтвердили винуватості ОСОБА_7 , їх показання щодо перешкоджання останнім огляду трупа 
і показання свідка ОСОБА_21 стосовно прохання засудженого вирішити питання з експертом не вказують на причетність ОСОБА_7 до вбивства батька. 
Проаналізував суд належним чином і показання потерпілої ОСОБА_22 , свідків ОСОБА_23 ,   ОСОБА_24 , ОСОБА_14 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , 
ОСОБА_27 , ОСОБА_15 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , зазначивши, що вони не вказують на причетність ОСОБА_7 до вбивства. Згідно з показаннями потерпілої та свідків ОСОБА_7 , прийшовши додому в момент пожежі, не тільки не мав наміру вбивати свого батька, а намагався його врятувати, разом з іншими присутніми брав участь у гасінні пожежі, наполягав на гасінні в першу чергу тієї частини будинку, де міг перебувати потерпілий. Крім того, свідки зазначили, що крові на руках у ОСОБА_7 не було. 
Обґрунтовано не взяв суд до уваги як доказ вини ОСОБА_7 явку з повинною останнього і протокол відтворення обстановки та обставин події за участю 
ОСОБА_7 .
Так, під час досудового розслідування, у судах першої та апеляційної інстанцій 
ОСОБА_7 заперечував вчинення ним вбивства ОСОБА_8 і пояснював, що явку з повинною написав під тиском працівників міліції у зв`язку із застосуванням до нього заходів психологічного впливу, погроз та насильства, оскільки хвилювався за долю своїх рідних.
Згідно з вимогами ст. 67 КПК 1960 року суд, прокурор, слідчий і особа, яка проводить дізнання, оцінюють докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази для суду не мають наперед встановленої сили.
Відповідно до вимог ст. 73 КПК 1960 року показання підозрюваного підлягають перевірці. Визнання підозрюваним своєї вини може бути покладено в основу обвинувачення лише при підтвердженні цього визнання сукупністю доказів, що є у справі.
Як вбачається з матеріалів справи у явці з повинною від 18 грудня 2009 року 
ОСОБА_7 зізнався, що під час сварки з батьком ОСОБА_8 він ножем завдав йому поранення в живіт, грудну клітку, а молотком – по голові. Того ж дня було проведено відтворення обстановки та обставин події, під час чого ОСОБА_7 підтвердив завдання ОСОБА_8 двох ударів ножем та одного удару молотком по голові.
Згідно з висновком експерта від 19 лютого 2010 року  № 328/2009 смерть 
ОСОБА_8 настала внаслідок проникаючих колото-різаних ран передньої черевної стінки зліва з пошкодженням діафрагми зліва, основи лівої легені, на фоні численних рубаних ран чоло-тім`яної ділянки голови з пошкодженням кісток склепіння черепа, непроникаючих різаних ран грудної клітки зліва, різаних ран обох променево-зап`ястних суглобів, що супроводжувалося зовнішньою та внутрішньою кровотечами, ускладнилося травматичним та гіповолемічним шоком і було безпосередньою причиною його смерті.
Крім цього, експерт зазначив, що численні рубані рани чоло-тім`яної ділянки голови виникли внаслідок дії рубаючого предмета й, враховуючи характер цих ран, можливість їх виникнення від ударів молотком виключена.
Висновком комісійної судово-медичної експертизи від 19 квітня 2012 року 
№ 8 підтверджено висновки попередніх експертиз щодо виявлених у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень та причини смерті, а також вказано, що кількість ран у чоло-тім`яній ділянці потерпілого становила близько 25. Крім того, за вказаним висновком для виявлених у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень (проникаючі колото-різані рани передньої черевної стінки, непроникаючі різані рани грудної клітки зліва, різані рани обох променево-зап`ястних суглобів, численні рани чоло-тім`яної ділянки  з ушкодженням кісток склепіння черепа) характерне самоспричинення і всі вони є прижиттєвими.
Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку, що визнання підозрюваним ОСОБА_7 своєї вини та викладені ним у явці з повинною й під час відтворення обстановки та обставин події зізнання про завдання ОСОБА_8 одного удару молотком по голові не підтверджується жодними іншими доказами у справі, у зв`язку з чим відповідно до ст. 73 КПК 
1960 року таке визнання вини не може бути покладено в основу обвинувачення.
Також суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що явка з повинною 
ОСОБА_7 написана без участі захисника, а тому його показання, в яких він визнає себе винним у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_8 , не можуть бути покладені в обґрунтування висновку про доведеність його вини у вчиненні цього злочину.
Крім того, цей суд слушно вказав і на те, що під час досудового розслідування пояснення ОСОБА_7 про застосування до нього незаконних методів ведення слідства не були належним чином перевірені й за результатами їх перевірки обґрунтовані та вмотивовані рішення не були прийняті, що може бути розцінено як порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Щодо висновків експертів від 20 січня 2010 року  № 913/2009, 6 січня 2010 року 
№ 4, 6 січня 2010 року № 5,  18 січня 2010 року № 3, 13 січня 2010 року № 7, на які посилається прокурор у касаційній скарзі як на докази винуватості ОСОБА_7 , суд дійшов правильного висновку про відсутність у них даних, які би вказували на причетність ОСОБА_7 до вбивства ОСОБА_8 . Натомість зазначені висновки підтверджують показання ОСОБА_7 про те, що він обмовив себе, визнаючи винним у вчиненні злочину, оскільки ні на його одязі, ні на вказаному ним нібито знарядді вбивства – ножі крові потерпілого не знайдено.
Проаналізувавши показання ОСОБА_7 і свідків, дослідивши письмові докази, які долучено до матеріалів кримінальної справи, перевіривши доводи сторін обвинувачення та захисту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що винуватості ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого йому злочину не доведено в судовому засіданні і він підлягає виправданню. 
Розглядаючи справу, суд першої інстанції дослідив усі докази, на яких наполягала сторона обвинувачення, та повністю дослідив усі обставини, які могли мати значення для правильного вирішення справи. 
Відповідно до ст. 62 КонституціїУкраїни усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь. 
Згідно з ч. 2 ст. 327 КПК 1960 року обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведено.
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» (із змінами) вказано, що коли зібрані докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпано, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
Доводи прокурора про те, що мотивувальна частина вироку не відповідає резолютивній, оскільки в резолютивній частині вироку як підставу для виправдання ОСОБА_7 суд вказав недоведеність його вини у вчиненні злочину і водночас у мотивувальній частині послався на відсутність події злочину, тобто суд не вирішив питання, чи мало місце вчинення умисного вбивства ОСОБА_8 , є безпідставними.
Суд у вироку зазначив, що оскільки ОСОБА_7 підлягає виправданню через недоведеність його вини у вчиненні злочину, а особу, яка його вчинила, не виявлено, кримінальну справу та приєднані до неї речові докази після набрання вироком законної сили слід направити прокурору для вжиття заходів зі встановлення особи, винної у вчиненні цього злочину.
Вирок суду є належно вмотивованим та обґрунтованим і за змістом відповідає вимогам статей 323, 324 КПК 1960 року.
Ухвалу суду апеляційної інстанції постановлено з дотриманням положень 
ст. 377 КПК. Своє рішення апеляційний суд докладно вмотивував. Розглядаючи справу за апеляцією прокурора, апеляційний суд ретельно перевірив його доводи, проаналізував їх, зіставляючи з тими доказами, що містяться в матеріалах справи, зазначив підстави, на яких апеляцію визнав необґрунтованою. 
Незгода прокурора з оцінкою доказів, наданою судами, не може свідчити про те, що ці докази було досліджено неправильно або з порушенням вимог кримінально-процесуального закону. 
Під час касаційної перевірки колегія суддів не встановила порушень норм матеріального або процесуального права, які би ставили під сумнів законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і були підставами для їх зміни чи скасування, а тому касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
З огляду на наведене, керуючись пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК 2012 року, статтями 394–396 КПК 1960 року та параграфом 3 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд 
постановив:
Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 
2016 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 27 січня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області – без задоволення. 
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                       ОСОБА_3