Постанова
Іменем України
 
15 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 145/407/19
провадження № 61-5498св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., 
Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Приватне підприємство «Поточани»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 18 лютого 2020 року в складі колегії суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В., Стадника І. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовомдо ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Поточани» (далі - ПП «Поточани») про усунення перешкод у користуванні майном.
 
Позов обґрунтований тим, що йому на праві власності належить будівля розвантажувального майданчика загальною площею 205,2 кв. м, позначена 
у технічному паспорті літ. «А», з прибудовою «а», розташована на АДРЕСА_1 .
 
Це майно він як фізична особа надав у користування сільськогосподарському фермерському господарству «Десна» (далі - СФГ «Десна»). В даний час 
СФГ «Десна» повернуло йому вищезазначене приміщення.
 
01 лютого 2010 року між ПП «Поточани» та СФГ «Десна» укладено договір оренди нежитлових приміщеньзагальною площею 775,00 кв. м, розташованих 
у с. Ворошилівка. До складу орендованих приміщень також входить і будівля розвантажувального майданчика, який належить позивачеві на праві власності.
 
Йому відомо, що СФГ «Десна» розірвало договір оренди в односторонньому порядку (відповідно до пункту 11 договору), у зв`язку з порушенням орендарем умов договору, а саме несплатою орендної плати за користування приміщенням.
 
На цей час будівля розвантажувального майданчика перебуває у незаконному володінні ОСОБА_2 , де він розмістив пилораму та використовує належне позивачеві на праві власності приміщення у власних потребах. Він неодноразово звертався до ОСОБА_2 з вимогою звільнити приміщення, однак той його звернення ігнорує.
 
04 березня 2019 року ОСОБА_1 з заявою про порушення його прав звернувся 
до Гніванського відділення поліції Жмеринського відділення поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - Гніванського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області). За результатами розгляду цієї заяви йому було повідомлено про відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного і кримінального правопорушень та необхідність вирішення цього спору в порядку цивільного судочинства.
 
ОСОБА_2 незаконно володіє належним йому приміщенням без відповідних правових підстав, оскільки між ним та відповідачем договору про користування будівлею розвантажувального майданчика не укладалось. Своїми діями ОСОБА_2 порушує право власності, а тому він вимушений звернутись 
до суду з даним позовом.
 
Після подання ним позовної заяви йому стало відомо, що у будівлі розвантажувального майданчика знаходиться майно ПП «Поточани» та особисте майно ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_2 , будучи одночасно директором 
ПП «Поточани» відмовляється повідомити йому про перелік майна та його належність.
 
Таким чином, ОСОБА_2 як фізична особа та директор ПП «Поточани», утримуючи у будівлі розвантажувального майданчика належне їм майно 
та не повертаючи йому приміщення, чинить перешкоди у його використанні, 
в тому числі шляхом утримання там належного їм майна.
 
Просив усунути перешкоди у користуванні належною йому на праві власності будівлею розвантажувального майданчиказагальною площею 205,2 кв. м, позначеною в технічному паспорті літ. «А», з прибудовою «а», розташованою на АДРЕСА_1 зобов`язавши 
ОСОБА_2 та ПП «Поточани» звільнити це приміщення, в тому числі 
від належного їм майна, та передати його власнику - ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
РішеннямТиврівського районного суду Вінницької області від 25 вересня 
2019 року позов задоволено. 
 
Усунено ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належною йому на праві власності будівлею розвантажувального майданчиказагальною площею 205,2 кв. м, позначеною в технічному паспорті літ. «А», з прибудовою «а», розташованою 
на АДРЕСА_1 , зобов`язано 
ОСОБА_2 та ПП «Поточани» звільнити це приміщення, в тому числі від належного їм майна, та передати його власнику - ОСОБА_1 .
 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що  ОСОБА_2 і ПП «Поточани» незаконно володіють належним ОСОБА_1 приміщенням без відповідних правових підстав, оскільки між ними договору про користування будівлею розвантажувального майданчика не укладалось, а договір між СФГ «Десна» 
та ПП «Поточани» розірвано в односторонньому порядку за несплату орендної плати.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 18 лютого 2020 року рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 вересня 2019 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до акта приймання-передачі спірних приміщень позивач передав у користування і розпорядження СФГ «Десна» будівлю розвантажувального майданчика, загальною площею 
205,2 кв. м, що складається з будівлі літ. «А», з прибудовою «а», за адресою: 
АДРЕСА_1 р-ну
 
Згідно з договором оренди нежитлових приміщень від 01 лютого 2010 року, укладеним між ПП «Поточани» та СФГ «Десна», ПП «Поточани» користувалося 
та користується спірним приміщенням. Згідно з актом приймання-передачі майна від 06 вересня 2018 року будівля розвантажувального майданчика 
від СФГ «Десна» до ОСОБА_1 фактично передана не була.
 
Між сторонами існують договірні відносини оренди нежитлових приміщень, що виключає звернення до суду з негаторним позовом, водночас суд вдався 
у дослідження обставин поза межами підстави позову, тобто дослідження того, чи розірваний договір між СФГ «Десна» і ПП «Поточани» в односторонньому порядку за несплату орендної плати. При цьому встановив зазначений факт без участі у справі особи, що є стороною такого договору, - СФГ «Десна».
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені доводи
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції й залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке було помилково скасовано.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що спірне приміщення не було передане ОСОБА_1 
як законному власнику, суд не застосовав норму матеріального права, 
а саме статтю 387 ЦК України.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу 
до касаційного суду не направили.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу № 145/407/19 із Тиврівського районного суду Вінницької області.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ ХІХ № 001257 від 10 липня 2002 року частка ОСОБА_1 
у пайовому фонді майна Колективного сільськогосподарського підприємства «Ворошилівське» с. Ворошилівка становить 10 942,00 грн, або 1,25 відсотка.
 
Відповідно до акта приймання-передачі майна власників майнових паїв 
від 22 липня 2002 року ПСП «Ворошилівське» передало у власність ОСОБА_1 будівлю розвантажувальної площадки, що розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 . Приміщення передано із земельною ділянкою площею 0,07 га.
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 
від 09 листопада 2018 року № 144637219 право власності на будівлю розвантажувального майданчика, загальною площею 205,2 кв. м, що складається з будівлі літ. «А», з прибудовою «а», за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 06 листопада 2018 року.
 
20 серпня 2002 року указане приміщення ОСОБА_1 надав СФГ «Десна» за актом про передання у користування і розпорядження.
 
На час встановлення фактичних обставин СФГ «Десна» повернуло йому 
з користування вищезазначене приміщення.
 
01 лютого 2010 року між ПП «Поточани» і СФГ «Десна» укладено договір оренди нежитлових приміщень загальною площею 775,00 кв. м, розташованих 
у с. Ворошилівка. До складу орендованих приміщень також входить і будівля розвантажувального майданчика, яка належить ОСОБА_1 на праві власності. Згідно з додатком до договору оренди розмір оренди складає 400,00 грн щомісячно.
 
СФГ «Десна» розірвало договір оренди в односторонньому порядку (відповідно до пункту 11 договору) у зв`язку з порушенням орендарем умов договору, а саме несплатою орендарем орендної плати за користування приміщенням, 
і повідомило директора ПП «Поточани» ОСОБА_2 про це листом, який згідно з рекомендованим повідомленням ОСОБА_2 отримав 19 квітня 2016 року. Однак будь-яких дій для врегулювання цього спору відповідач не вчиняв 
і доказів суду не надав. Доказів надсилання і отримання зазначеного листа матеріали справи не містять.
 
04 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про порушення його прав 
до Гніванського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області. 
За результатами розгляду вказаного звернення йому було повідомлено 
про відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного і кримінального правопорушень та необхідність вирішення цього спору у порядку цивільного судочинства, що підтверджується копією повідомлення Гніванського ВП, талоном-повідомленням № 23.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних 
на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності 
є непорушним.
 
За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
 
Згідно з положеннями статей 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, 
без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Тобто віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника до незаконно володіючої майном особи з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі.
 
Застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, 
без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
 
Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.
 
Вирішуючи спір, суди апеляційної інстанції, установивши, що відповідач користується належною позивачу спірною будівлею на підставі договору оренди, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав 
для її витребування від відповідача на підставі статті 387 ЦК України, оскільки володіння відповідачем річчю на відповідній правовій підставі (договору оренди) виключає застосування до спірних правовідносин наслідків, передбачених статтею 387 ЦК України.
 
Отже, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суд не застосував до спірних правовідносин статтю 387 ЦК України.
 
Проте суд залишив поза увагою, що згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, 
не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
 
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, 
що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні відомості, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
 
Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника 
на користування своїм майном.
 
Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися 
на припущеннях.
 
Проте належних та допустимих доказів, які підтверджували б порушення прав позивача як власника спірного приміщення, матеріали справи не містять.
 
Доводи касаційної скарги щодо незастосування апеляційним судом правових висновків Верховного Суду, викладених у зазначених у касаційній скарзі постановах, на увагу не заслуговують, оскільки ухвалені у цій справі рішення 
не суперечать цим висновкам.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
При вирішенні справи суд апеляційної інстанції правильно визначивхарактер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін 
і зібраним у справі доказам.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального 
і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.
 
Оскільки оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін, 
а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без змін.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 18 лютого 2020 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий    Судді:	М. Є. Червинська   С. Ю. Бурлаков   А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	М. Ю. Тітов