Постанова                                   
Іменем  України                                        
 
09 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа 635/2224/18
 
провадження № 61-19001 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю., Осіяна О. М. (суддя-доповідач),                  Сакари Н. Ю.,                
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
представник позивача - ОСОБА_2 ;
відповідач - ОСОБА_3 ; 
представник відповідача - ОСОБА_4 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скаргиОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року у складі судді Токарєвої Н. М., постанову Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року та додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Котелевець А. В., Піддубного Р. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 

 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовомдо  ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, визнання права власності у порядку спадкування за законом.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона та ОСОБА_3 є дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Останні з 06 вересня 1954 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 18 березня 1955 року ОСОБА_5 придбав домоволодіння по АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 , і в 1956 році ОСОБА_5 і ОСОБА_6 переїхали на постійне проживання до смт Безлюдівка. З 1967 року по 1971 роки на підставі рішення виконавчого комітету Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області подружжя Литвиненків знесло придбаний будинок та збудувало новий будинок, прийнятий згодом до експлуатації. Право власності на житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_5 . За час шлюбу її батько також отримав у власність земельні ділянки за вказаною адресою. 
Подружжя ОСОБА_5 мало трьох дітей: вона, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , який помер у 2008 році. Після смерті останнього у нього залишилися двоє дітей: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 
У 2010 році ОСОБА_5 та ОСОБА_6 склали заповіти, за якими ОСОБА_5 заповів належне йому майно сину - ОСОБА_3 ,                          а ОСОБА_6 заповіла все своє майно дочці - ОСОБА_1 .
З 2014 по 2017 роки вона проживала у житловому будинку разом з батьками, здійснювала догляд за ними, виконувала медичні рекомендації, вела домашнє господарство.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті залишилася спадщина - 1/2 частина житлового будинку. Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_3 . Дружина померлого та його дочка, як пенсіонери за віком станом на час відкриття спадщини, мали право на обов`язкову частку у спадщині, яка складала по 1/16 частині. Оскільки, дружина померлого була зареєстрована у спірному будинку та разом з дочкою постійно проживала зі спадкодавцем, вона та ОСОБА_6 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 , яка складалася з                               1/16 частини житлового будинку кожна.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, що складалася з 9/16 часток житлового будинку. Єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті матері є ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори із відповідною заявою.
ОСОБА_3 як інвалід ІІ групи, який був постійно зареєстрований з ОСОБА_6 на час її смерті, має право на обов`язку частку у спадщині після її смерті. Розмір його обов`язкової частки 3/32 частини, оскільки у разі відсутності заповіту спадщина розподілялася б на три частини: по                                 3/16 частки спадкоємцям першої черги спадкування та по 3/16 частки онукам померлої (дітям ОСОБА_8 ) в порядку спадкування за правом представлення. Таким чином, з урахуванням обов`язкової частки у спадщині відповідача, позивач набула право на 17/32 часток житлового будинку та земельних ділянок, з яких 1/16 частка набута у порядку спадкування після смерті батька та 15/32 - у порядку спадкування після смерті матері.
Правовстановлюючі документи на спадкове майно у позивача відсутні, відповідач не визнає за нею право на спадщину та не надає можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку.
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її постійного проживання однією сім`єю з батьком - ОСОБА_5 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 , та матір`ю - ОСОБА_6 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 , по АДРЕСА_2 з грудня 2014 року до часу їх смерті; визнати за нею право власності на                      17/32 часток житлового будинку в порядку спадкування після смерті батьків, з яких 1/16 частка - у порядку спадкування обов`язкової частки після смерті батька ОСОБА_5 , 15/32 часток - у порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_6 . Також просила визнати за нею право власності на 17/32 часток земельної ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер - 6325155600:00:25:0001, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельної ділянки площею 0,0177 га, кадастровий номер 6325155600:00:025:0021, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовані у АДРЕСА_2 , в порядку спадкування після смерті батьків.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 квітня                      2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з батьком - ОСОБА_5 з грудня 2014 року до 27 січня 2015 року. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/16 частину житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд та на 1/16 частку земельної ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер 6325155600:00:25:0001, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельної ділянки площею 0,0177 га, кадастровий номер 6325155600:00:025:0021, цільове призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованих по                                                          АДРЕСА_2 в порядку спадкування обов`язкової частки у спадщині після смерті батька - ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 15/32 частини житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд та                                          на 15/32 частини земельної ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер  6325155600:00:25:0001, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельної ділянки площею 0,0177 га, кадастровий номер 6325155600:00:025:0021, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованих по АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері - ОСОБА_6 , померлої                   ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що житловий будинок та земельні ділянки набуті ОСОБА_5 в період шлюбу з ОСОБА_6 , тому є спільним сумісним майном подружжя. ОСОБА_1 з                             2014 року до часу смерті батьків постійно проживала в житловому будинку, доглядала їх, що не спростовано ні поясненнями свідків відповідача, ні самим відповідачем. На час смерті батька право на обов`язкову частку в спадщині мала позивач, як непрацездатна дочка, та її мати, як вдова померлого. Враховуючи доведеність проживання позивача в житловому будинку разом зі спадкодавцем на час його смерті, ОСОБА_1 прийняла обов`язкову частку у спадщині після смерті батька у розмірі                         1/16 частини житлового будинку та земельних ділянок. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на 9/16 частин житлового будинку. Єдиним спадкоємцем за заповітом після її смерті є ОСОБА_1 . Відповідач має право на обов`язкову частку у праві на спадщину після ОСОБА_6 як інвалід ІІІ групи. Тому після смерті матері                    ОСОБА_1 успадкувала 15/32 частин житлового будинку. При цьому суд дійшов висновку, що право власності на земельні ділянки у відповідному розмірі часток житлового будинку також підлягає визнанню за позивачем, враховуючи обґрунтованість її позовних вимог в частині житлового будинку.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року,                          з урахуванням ухвали суду від 15 листопада 2019 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Харківського районного суду Харківської області від 01 квітня                    2018 року змінено в частині визначення розміру частки ОСОБА_1 у праві власності на будинок та земельні ділянки в порядку спадкування за законом.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 11/32 частин житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 11/32 частин земельних ділянок площею 0,1500 га, кадастровий номер 6325155600:00:25:0001, цільове призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,0177 га, кадастровий номер 6325155600:00:025:0021, цільове призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованих по                                 АДРЕСА_2 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що правильно визначивши обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування після смерті батьків, невірно підрахував частину успадкованого майна. Тому рішення суду в цій частині підлягає зміні. Після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями за законом могли бути дочка ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , якби був живий. Половина частки кожного від належних ОСОБА_6 9/16 частин житлового будинку складатиме 9/96 частин. Отже, ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_6 9/32 житлового будинку, а після смерті ОСОБА_8 - 1/16 частину. Загалом її частка в житловому будинку склала 11/32 (9/32 успадкованих після матері та 2/32 успадкованих після батька).
Додатковою постановою Харківського апеляційного суду від 11 грудня                2019 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на                                 6/32 частин житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 6/32 частин земельних ділянок площею 0,1500 га, кадастровий номер 6325155600:00:25:0001, цільове призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,0177 га, кадастровий номер 6325155600:00:025:0021, цільове призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованих по                                АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Додаткова постанова мотивована тим, що при ухваленні постанови                                  від 23 вересня 2019 року апеляційним судом не було вирішене питання про спадкування ОСОБА_1 частки, що залишилася неуспадкованою спадкоємцями ОСОБА_8 . Так, частка ОСОБА_8 , якби він був живий і ОСОБА_6 не залишила б заповіту на дочку, складала б 18/96 або 6/32 частин. Оскільки спадкоємці ОСОБА_8 не зверталися із заявами про прийняття спадщини після смерті                      ОСОБА_6 , зазначена частка також була успадкована в повному обсязі ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем ОСОБА_6 за заповітом і подала в установленому законом порядку заяву про прийняття спадщини.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У жовтні 2019 року та січні 2020 року  ОСОБА_8 подав до Верховного Суду касаційні скарги, в яких просив: рішення Харківського районного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року в частині встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5 однією сім`єю та визначення розміру часток у праві власності на нерухоме майно в порядку спадкування скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити в цій частині нове судове рішення; додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року скасувати й відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                              від 04 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року  та постанову Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року і витребувано цивільну справу                  № 635/2224/18 із Харківського районного суду Харківської області.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                              від 23 січня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_8 на додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року.
 
У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційні скарги 
 
Касаційні скарги мотивовані тим, що ОСОБА_6 в період з ІНФОРМАЦІЯ_4 року (смерті чоловіка) по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 (2 роки 6 місяців та 27 днів) не зверталась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про спадщину. ОСОБА_6 не претендувала на будинок та земельну ділянку, не оскаржувала заповіту ОСОБА_5 , за яким він заповів йому належний і зареєстрований за ним будинок. Крім того, на його прохання вона написала заяву про відмову від спільної сумісної власності (для усунення спорів з сестрою) на його користь. 
Вважав, що спірний житловий будинок та земельні ділянки належали ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності, які його батько заповів йому. 
ОСОБА_1 не прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 . Стаття 51 Конституції України закріплює обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Турбота може знаходити свій вияв у особистому догляді. Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Частина перша статті 9 СК України містить положення, відповідно до якого батьки і діти можуть врегулювати свої відносини за домовленістю чи договором, якщо це не суперечить вимогам законодавства і моральним засадам суспільства.
ОСОБА_1 разом із ним здійснювали догляд за ОСОБА_5 , однак лише в той час коли він знаходився на роботі. Таким чином позивач тимчасово перебувала в приміщенні разом із спадкодавцями не більше                       2-3 разів на тиждень. Була досягнута домовленість, що позивач періодично декілька разів на тиждень приходила та доглядала за батьками, однак там не мешкала, а мешкала та перебувала 70 % часу за адресою своєї реєстрації разом із своєю сім`єю.
Зважаючи на це, вважав, що позивач не прийняла спадщину після смерті батька на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки не проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подала заяву до нотаріальної контори про її прийняття. 
Посилався на те, що судом апеляційної інстанції допущено помилки в розрахунку частки позивача. 
Вказував, що при ухваленні додаткової постанови суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційного розгляду за відсутності підстав для цього.
Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України                                                 від 18 грудня 2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.
Необхідно відзначити, що заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення фактично обґрунтовувалася тим, що суд допустив помилку при розрахунках. Незважаючи на це, суд апеляційної інстанції фактично змінив суть свого рішення за відсутності підстав для ухвалення додаткового рішення.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційні скарги 
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційні скарги,                          в якому зазначила, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні. Вважала висновки судів такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
06 вересня 1954 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено шлюб (а.с. 71, т. 1).
 
18 березня 1955 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 було укладено договір купівлі-продажу № 1224 житлового будинку по АДРЕСА_2 , за яким                   ОСОБА_5 придбав житловий будинок дерев`яний, критий залізом та одну кімнату, кухню, веранду з погребом та сараєм (а.с. 72, т. 1).
 
Згідно з інформацією комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 14 березня 2018 року № Е-4514 за архівними матеріалами інвентаризаційно-реєстраційної справи на житловий будинок по АДРЕСА_2 (колишні адреси:                                АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_2 ), в період 1967-1971 роки на підставі рішення виконавчого комітету Безлюдівської селищної ради депутатів трудящих  від 11 квітня 1967 року № 6 було проведено перебудову об`єкту шляхом зносу зареєстрованого будинку та будівництва нового будинку.
 
Після закінчення будівництва житлового будинку за вищевказаною адресою він був введений до експлуатації, що підтверджується відповідним актом                     від 20 липня 1992 року, на підставі якого виконавчим комітетом Безлюдівської селищної ради народних депутатів було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок від 10 листопада 1992 року № 670.
 
Як вбачається з відповіді комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 15 грудня 2017 року № 386 та даних технічного паспорту на спірне домоволодіння по АДРЕСА_2 знаходиться будинок літ. «А-1» глиновальковий, обкладений цеглою, що має загальну площу 178,20 кв. м, житлову - 62,40 кв. м. Також маються надвірні споруди: літня кухня літ. «Б», гараж літ. «В», вбиральня літ. «Г», огорожа № 1, 2, колодязь № 3. Право власності на житловий будинок з надвірними спорудами зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області 10 листопада 1992 року (а.с. 16-17, т. 1).
 
Спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер 6325155600:00:25:0001, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по АДРЕСА_2 . 
 
Вказана земельна ділянка, а також земельна ділянка площею 0,0177 га, кадастровий номер 6325155600:00:025:0021, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, за цією ж адресою, була отримана ОСОБА_5 за час шлюбу з ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ХР № 100474, виданого та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 27 серпня 2004 року Безлюдівською селищною радою Харківського району Харківської області за № 1025.
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с. 141-143, т. 1). 
 
Сторонами у справі також не заперечувалося, що у подружжя ОСОБА_5 був син ОСОБА_8 , який помер у 2008 році.
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер (а.с. 19, т. 1). 
 
На випадок своєї смерті ОСОБА_5 заповів все майно, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилось, ОСОБА_3 згідно з нотаріально посвідченим заповітом від 11 червня 2010 року (а.с. 85, т. 1).
 
На час смерті ОСОБА_5 його дружині - ОСОБА_6 виповнилося 84 роки, дочці ОСОБА_1 - 57 років. Тобто вони були непрацездатними та мали право на обов`язкову частку у спадщині.
 
При цьому при визначенні розміру обов`язкової частки у спадковому майні після смерті ОСОБА_5 має враховуватися й частка ОСОБА_8 , який на той момент вже помер, але мав двох дітей.
 
Таким чином, обов`язкова частка ОСОБА_6 та ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 склала - 1/16 частина житлового будинку                     (1/2 частина будинку для чотирьох спадкоємців - по 1/8 частині кожному, половина від 1/8 частини - 1/16 частина).
 
Як підтверджується відомостями з Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області від 13 березня 2018 року № 604 та № 605 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 станом на 27 січня 2015 року були зареєстровані та проживали у житловому будинку по АДРЕСА_2 (а.с. 21-22, т. 1). 
 
Відтак, ОСОБА_6 фактично прийняла у спадщину 1/16 частину житлового будинку після смерті чоловіка, проте не оформила її.
 
ОСОБА_1 згідно з наданою нею копії паспорту з 30 вересня                    2014 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5                         (а.с. 6, т. 1)
 
В матеріалах справи містяться відомості амбулаторії ЗПСМ смт Безлюдівка про здоров`я ОСОБА_5 , 1930 року народження, та ОСОБА_6 , 1930 року народження, які за станом здоров`я потребували постійного стороннього догляду (а.с. 106-107, т. 1).
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 (а.с. 20, т. 1). 
 
Нотаріально посвідченим заповітом від 11 червня 2010 року вона заповіла все майно, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилось, що належатиме їй на момент смерті, ОСОБА_1 (а.с. 149, т. 1).
 
29 листопада 2017 року ОСОБА_1 подала до Першої Державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 (а.с. 121, т. 1). 
 
12 лютого 2018 року відповідач також подав заяву про прийняття спадщини після смерті матері (а.с. 126, т. 1).
 
21 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 (а.с. 156, т. 1). 
 
З аналогічною заявою до нотаріальної контори звернувся і ОСОБА_3 12 квітня 2018 року (а.с. 170, т. 1).
 
Згідно з наданою копією паспорту ОСОБА_3 зареєстрований за адресою місцезнаходження житлового будинку по АДРЕСА_2 з 28 серпня                        1980 року (а.с. 127-128, т. 1). 
 
Він є інвалідом ІІ групи відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_1                              від 05 квітня 2011 року (а.с. 130, т. 1).
 
2.    Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню.

 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення в повній мірі не відповідають.
 
Відповідно до статті 22 КпШС України, що діяв на час будівництва та введення до експлуатації спірного житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
 
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що житловий будинок був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виходячи з презумпції спільності права власності на майно подружжя незалежно від того, на ім`я кого з подружжя воно було зареєстровано. 
 
Доводи касаційної скарги такі висновки судів не спростовують.
 
Частиною першою статті 315 ЦПК України встановлено перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку.
 
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
 
Отже, згідно із статтею 293, частиною другою статті 315 ЦПК України для встановлення факту необхідна наявність певних умов, зокрема, встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.
 
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня                        1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
 
Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України                                  від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
 
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні  спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
 
У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України ).
 
Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
 
Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Згідно із частиною першою статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України внаслідок смерті особи відкривається її спадщина. Часом відкриття спадщини є день смерті особи.
 
Згідно із частиною першою статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Як передбачено частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину.
 
Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
 
Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно.
 
Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Спадкоємці, які пропустили строк для прийняття спадщини, можуть бути за згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину, включені до свідоцтва про право на спадщину як такі, що прийняли спадщину.
 
Така згода спадкоємців повинна бути викладена у письмовій формі і подана нотаріусу до видачі свідоцтва про право на спадщину.
 
Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.
 
До предмета доказування у цьому спорі, зокрема, належить встановлення обставин щодо того, чи прийняла позивач ОСОБА_1 спадщину після смерті свого батька - ОСОБА_5 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції положень Закону, що діяли на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
 
Згідно із статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у вказаній редакції) місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло,   розташоване   на  території адміністративно-територіальної  одиниці,  в  якому  особа проживає постійно  або тимчасово; реєстрація - внесення  інформації  до  Єдиного  державного демографічного  реєстру  та  до  паспортного  документа  про місце проживання  або  місце  перебування  особи  із  зазначенням адреси житла; довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця  проживання  або  місця перебування особи.
 
Пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом від 03 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
 
Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що тимчасове перебування позивача за місцем проживання її батьків протягом одного-двох місяців (грудень 2014 року - січень 2015 року), як це встановлено судами, не може свідчити про її постійне проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини у розумінні статті 1268 ЦК України.
 
Згідно з вимогами статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
 
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
 
Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що                           ОСОБА_1 на час смерті ОСОБА_5 постійно проживала в житловому будинку, доглядала батьків, що підтверджується показаннями свідків. Інших доказів матеріали справи не містять.
 
Верховний Суд зауважує, що підтвердження проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтверджено лише показаннями свідків (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року
у справі № 759/14776/13-ц, провадження № 61-17235св18), 15 липня                         2020 року справа № 297/1661/18, провадження № 61-18811св19).
 
Відтак, висновок судів про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з батьком - ОСОБА_5 з грудня 2014 року до 27 січня 2015 року є помилковим і позивач не може вважатися такою, що прийняла спадщину після смерті батька.
 
За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанції не можуть вважатися законними та обґрунтованими і підлягають скасування з ухваленням нового судового рішення по суті спору.
 
Судом встановлено, що на випадок своєї смерті ОСОБА_5 заповів все майно, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилось, ОСОБА_3 згідно з нотаріально посвідченим заповітом від 11 червня                           2010 року (а.с. 85, т. 1).
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер.
 
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, що складається з                               1/2 частини спірного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд.
 
На час смерті ОСОБА_5 його дружині - ОСОБА_6 виповнилося 84 роки, дочці ОСОБА_1 - 57 років. Тобто вони були непрацездатними та мали право на обов`язкову частку у спадщині. 
 
Проте ОСОБА_1 не зверталась у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті                  батька - ОСОБА_5 , а тому є такою, що не прийняла спадщину після смерті батька.
 
Судом також встановлено, що діти ОСОБА_8 у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 не звертались, а тому є такими, що не прийняли спадщину після його смерті.
 
Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
 
Як підтверджується відомостями з Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області від 13 березня 2018 року № 604 та № 605 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 станом на 27 січня 2015 року були зареєстровані та проживали у житловому будинку по АДРЕСА_2 (а.с. 21-22, т. 1). 
 
Таким чином, спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є:                          ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .  
 
При цьому при визначенні розміру обов`язкової частки у спадковому майні після смерті ОСОБА_5 має враховуватися й частка ОСОБА_8 , який на той момент вже помер, але мав двох дітей.
 
Обов`язкова частка ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_5 склала  1/16 частина житлового будинку (1/2 частина будинку для чотирьох спадкоємців - по 1/8 частині кожному, половина від 1/8 частини -                                   1/16 частина).
 
ОСОБА_6 фактично прийняла у спадщину 1/16 частину житлового будинку після смерті чоловіка, проте не оформила її. 
 
Отже, після смерті ОСОБА_5 частка ОСОБА_6 у праві власності на житловий будинок склала 9/16 частин (1/2 частина житлового будинку, що належала на праві спільної сумісної власності подружжя + 1/16 обов`язкова частка у спадщині). Частка ОСОБА_3 за заповітом після смерті батька склала 7/16 часток.
 
Нотаріально посвідченим заповітом від 11 червня 2010 року ОСОБА_6 заповіла все майно, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилось, що належатиме їй на момент смерті, ОСОБА_1 (а.с. 149, т. 1).
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 (а.с. 20, т. 1). 
 
29 листопада 2017 року ОСОБА_1 подала до Першої Державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 (а.с. 121, т. 1). 
 
12 лютого 2018 року ОСОБА_3 також подав заяву про прийняття спадщини після смерті матері (а.с. 126, т. 1).
 
Згідно з наданою копією паспорту ОСОБА_3 зареєстрований за адресою місцезнаходження житлового будинку по АДРЕСА_2 з 28 серпня                              1980 року (а.с. 127-128, т. 1). 
 
Він є інвалідом ІІ групи відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_1                               від 05 квітня 2011 року (а.с. 130, т. 1).
 
За таких обставин, ОСОБА_3 є таким, що має право на обов`язкову частку після смерті матері - ОСОБА_6 і є таким, що прийняв спадщину, оскільки постійно проживав із спадкодавцем на час її смерті.
 
Після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями за законом могли бути: дочка - ОСОБА_1 , сини: ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , якби був живий. 
 
Половина частки кожного від належних ОСОБА_6 9/16 частин житлового будинку складатиме 3/32 частки (9/16 частки : 3 спадкоємці =                3/16 частки. Половина 3/16 частки = 3/32 - обов`язкова частка).
 
Отже, після смерті ОСОБА_6 син - ОСОБА_3 успадкував 3/32 частки і його частка у житловому будинку після смерті батьків склала 17/32 часток (3/32 частки + 7/16 частки).
 
Частка ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6 склала                                  15/32 частки (9/16 - 3/32 = 15/32).
 
Судами також встановлено, що у 2004 році ОСОБА_5 за час шлюбу з ОСОБА_6 набув право власності на земельну ділянку площею                       0,1500 га, кадастровий номер - 6325155600:00:25:0001, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 (а.с. 81-83, т. 1).
 
Також ОСОБА_5 отримав земельну ділянку площею 0,0177 га, кадастровий номер 6325155600:00:025:0021, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за тією ж адресою. Вказані земельні ділянки були передані ОСОБА_5 безоплатно у власність, право власності посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку ХР № 100474, виданим та зареєстрованим в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 27 серпня                          2004 року Безлюдівською селищною радою Харківського району Харківської області за № 1025.
 
Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня                        2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
 
Разом з тим, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
 
Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
 
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України                           від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.
 
Враховуючи викладене, наявні підстави для визнання за позивачем права власності на відповідну частину земельних ділянок.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
 
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 01 квітня                   2019 року, постанову Харківського апеляційного суду від 23 вересня                     2019 року та додаткову постанову Харківського апеляційного суду                             від 11 грудня 2019 року скасувати.
 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, визнання права власності у порядку спадкування за законом задовольнити частково.
 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на                       15/32 частин житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на                        15/32 частин земельних ділянок площею 0,1500 га, кадастровий номер - 6325155600:00:25:0001, цільове призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,0177 га, кадастровий номер 6325155600:00:025:0021, цільове призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованих по АДРЕСА_2 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 , яка померла                                    ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара