ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 2а-5689/12/1370
адміністративне провадження № К/9901/27415/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Пасічник С.С.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду у складі судді Мричко Н.І. від 18 грудня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Бруновської Н.В., суддів Гулида Р.М., Костіва М.В. від 28 жовтня 2015 року у справі за позовом Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» до Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Львівської області Державної податкової служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2012 року Львівське комунальне підприємство «Львівелектротранс» (далі - позивач, Підприємство) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Львівської області Державної податкової служби (далі - відповідач, Інспекція), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13 квітня 2012 року №0000381720, яким до платника за несплату (неперерахування) до бюджету податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) за період з 01 січня по 31 грудня 2011 року застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 174629,43 грн.

Свої вимоги Підприємство мотивувало тим, що спірне податкове повідомлення-рішення винесено всупереч пункту 7 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України (далі - ПК України), згідно з яким штрафні санкції за порушення податкового законодавства за період з 01 січня по 30 червня 2011 року застосовуються у розмірі не більше 1 грн за кожне порушення.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2012 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2015 року, позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 13 квітня 2012 року №0000381720 в частині визначення штрафних (фінансових) санкцій в сумі 126484,26 грн.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що за порушення правил нарахування, утримання та сплати (перерахування) податковим агентом до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків ПДФО, яке мало місце у період з 01 січня по 30 червня 2011 року, відповідно до пункту 7 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» ПК України застосовується штрафна (фінансова) санкція у розмірі 1 грн. за кожне порушення, а починаючи з 01 липня 2011 року слід застосовувати штраф у розмірі 25% від суми ПДФО, що підлягала сплаті до бюджету. Відтак, оскільки за період з 01 липня по 31 грудня 2011 року нарахуванню та сплаті до бюджету підлягала сума податку у розмірі 192576,68 грн., то, застосовуючи до несплаченої позивачем у цей період суми ПДФО встановлений статтею 127 ПК України штраф у розмірі 25%, останній повинен становити 48144,17 грн. й, як наслідок, оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним лише в частині застосування суми штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 48145,17 грн.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Державна податкова інспекція у Франківському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області подала до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування ними норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просила скасувати судові рішення в частині задоволених позовних вимог та прийняти у цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, посилалась на помилковість позиції судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування до позивача штрафних санкцій за порушення вимог податкового законодавства, яке мало місце у період з 01 січня по 30 червня 2011 року, на загальних підставах у розмірі 25% суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету, адже специфіка розглядуваної ситуації полягає в тому, що грошові зобов`язання залишились несплаченими Підприємством й на момент проведення перевірки, результати якої оформлені актом від 30 березня 2012 року, що свідчить про триваючий характер правопорушення та неможливість застосування до спірних правовідносин пункту 7 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» ПК України.

Підприємство у письмових запереченнях на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечило, вважаючи їх безпідставними, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - обґрунтованими та законними.

Справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд виходить з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Інспекція провела виїзну планову перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня по 31 грудня 2011 року, за результатами якої складено акт від 30 березня 2012 року №61/23-2/03328422, у якому, окрім іншого, встановлено порушення Підприємством вимог підпунктів 168.1.1, 168.1.2, 168.1.5 пункту 168.1 статті 168 ПК України внаслідок неперерахування до бюджету суми ПДФО за період з 01 січня по 31 грудня 2011 року у розмірі 696477,72 грн.

На підставі вказаного акта Інспекція прийняла податкове повідомлення-рішення від 13 квітня 2012 року №0000381720, яким згідно з пунктом 127.1 статті 127 ПК України на Підприємство накладено штраф у розмірі 174629,43 грн. за несплату (неперерахування) до бюджету ПДФО за період з 01 січня по 31 грудня 2011 року.

В аспекті заявлених вимог, з огляду на фактичні обставини, установлені судами, Верховний Суд вказує на таке.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів з 01 січня 2011 року, регулюються ПК України, котрим визначено вичерпний перелік податків і зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пункту 109.1 статті 109 ПК України податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Пунктом 127.1 статті 127 ПК України передбачено, що ненарахування і неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, - тягне за собою накладення штрафу у розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Дії передбачені абзацом першим цього пункту, вчинені протягом 1096 днів втретє та більше, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Тобто положеннями статті 127 ПК України встановлюється міра відповідальності, яка покладається на платника податків, в тому числі і на податкового агента, саме за несплату (неперерахування) податків до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків. Склад порушення передбачає, що нарахування, сплата чи утримання податку не відбулися до чи на момент виплати доходу.

Передбачене статтею 127 ПК України порушення правил нарахування, утримання та сплати (перерахування) податків у джерела виплати характеризується вчиненням одноразової дії у певний час, а саме до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, а тому його не можна вважати триваючим, воно припиняється із виплатою доходу без нарахування, сплати чи утримання податку.

Водночас пунктом 7 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» ПК України передбачено, що штрафні санкції за порушення податкового законодавства за період з 01 січня по 30 червня 2011 року застосовуються у розмірі не більше 1 грн. за кожне порушення.

Зі змісту вказаного пункту випливає, що ця норма встановлює особливості застосування штрафних санкцій до суб`єктів господарювання за порушення податкового законодавства у визначений період, які полягають у встановленні максимальної ставки санкцій за кожне порушення.

Наведене дає підстави вважати, що несплата (неперерахування) податків до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, яка мала місце у період з 01 січня по 30 червня 2011 року, слід розуміти як порушення податкового законодавства, за яке відповідно до пункту 7 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» ПК України може бути застосована відповідальність, передбачена пунктом 127.1 статі 127 ПК України, але не більше 1 грн. за кожне порушення.

За таких обставин висновок судів попередніх інстанцій про безпідставне збільшення Підприємству грошового зобов`язання зі сплати штрафних санкцій за несплату (неперерахування) ПДФО під час виплати у період з 01 січня по 30 червня 2011 року доходу на користь платника податків у розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету, ґрунтується на правильному застосуванні норм права.

Доводи ж касаційної скарги за наведеного та обставин даної справи не дають підстав для висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права або порушення процесуальних норм при ухваленні судових рішень, а тому підстави для їх скасування та задоволення касаційної скарги відсутні.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, то в цій частині рішення судів, враховуючи положення частини першої статті 341 КАС України, касаційним судом не переглядаються.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 359 КАС України, Суд 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2015 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Судді	С.С. Пасічник І.А. Васильєва   В.П. Юрченко