ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/2619/20                                                 Суддя першої інстанції: Келеберда В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 грудня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача                    Степанюка А.Г., 
суддів                                        Губської Л.В., Епель О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Кадрового центру Збройних Сил України на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кадрового центру Збройних Сил України, Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 (далі – Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кадрового центру Збройних Сил України (далі – Відповідач-1, Кадровий центр), Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі – Відповідач-2, Фінансове управління Генштабу), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Відповідачів щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної щорічної відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
- зобов`язати Кадровий центр Збройних Сил України та Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.06.2020 року позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Кадрового центру Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної щорічної відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
- зобов`язано Кадровий центр Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної щорічної відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме: 07.08.2019 року.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні з військової служби у запас ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації, за невикористані ним у 2015-2019 роках додаткові відпустки, як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Між тим, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог лише до Кадрового центру Збройних Сил України, оскільки ОСОБА_1 перебував на грошовому забезпеченні саме в Кадровому центрі Збройних Сил України та був звільнений з вказаного органу.
Не погоджуючись з постановленим рішенням, Кадровий центр Збройних Сил України подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
В апеляційній скарзі Кадровий центр Збройних Сил України посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було прийнято рішення, яким зобов`язано виключно Кадровий центр Збройних Сил України нарахувати та виплатити Позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби, проте судом першої інстанції взагалі не враховано обставини зазначені Позивачем в позовній заяві про те, що Позивач знаходиться на фінансовому забезпеченні у Фінансовому управлінні Генерального штабу Збройних Сил України, яке здійснювало всі виплати Позивачу. На підставі вищезазначених обставин дане судове рішення не може бути виконано Кадровим центром Збройних Сил України.
Після усунення визначених в ухвалі від 17.08.2020 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України просить задовольнити її, а рішення суду першої інстанції - скасувати. 
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що Позивач проходив військову службу в Кадровому центрі Збройних Сил України. Матеріалами справи підтверджується, що Позивач перебував на фінансовому забезпеченні Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, яке є окремою юридичною особою. Нарахування та виплата грошового забезпечення (перебування на фінансовому забезпеченні) військовослужбовців Кадрового центру Збройних Сил України здійснюється виключно Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України, що наділений правовим статусом суб`єкта - юридичної особи. Тобто, є всі підстави вважати, що відповідальність повинна нести інша юридична особа, а не та, до якої пред`явлено позов, оскільки Відповідач-1 не є учасником спірних правовідносин.
На адресу суду надійшли додаткові пояснення у справі від ОСОБА_2 , в яких він просить долучити до матеріалів справи нові докази, що підтверджують його перебування на фінансовому забезпеченні у Фінансовому управлінні Генерального штабу Збройних Сил України та ненарахування і невиплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 роки під час проходження військової служби у Кадровому центрі Збройних Сил України, а саме: копію довідки Кадрового центру Збройних Сил України від 31.07.2020 року № 153, копію довідки Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про нараховане та виплачене грошове забезпечення, в тому числі щомісячної додаткової грошової винагороди, одноразових додаткових видів та інших виплат проведених полковнику ОСОБА_1 за період з 1 січня 2017 року по 07 серпня 2019 року від 14.08.2019 року № 305/457, копію грошового атестата полковника ОСОБА_1 , виданого Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України 07.08.2019 (серія ЗУ № 408739).
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2020 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1  ст. 308  КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Кадровому центрі Збройних Сил України, де отримував грошове забезпечення.
Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 21.06.2019 року № 282 позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я).
Згідно витягу з наказу № 156 від 07.08.2019 року, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу всіх видів забезпечення.
Вислуга років Позивача, станом на 07.08.2019 року, становить календарна – 30 років 00 місяці 06 днів, пільгова – 01 рік 08 місяців 12 днів.
Як зазначає Позивач, станом на день звернення до суду з даним позовом грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, останнім не отримано.
Враховуючи встановлені вище обставини, виходячи з системного аналізу норм Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки», Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України», суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, оскільки при звільненні з військової служби у запас ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації, за невикористані ним у 2015-2019 роках додаткові відпустки, як учасник бойових дій, проте задовольнив позовні вимоги лише до Кадрового центру Збройних Сил України, оскільки ОСОБА_1 перебував на грошовому забезпеченні саме в Кадровому центрі Збройних Сил України.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне. 
Дана адміністративна справа є типовою згідно із зразковою справою № 620/4218/18, оскільки є справою, в якій предметом спору є протиправна бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; стягнення невиплаченої грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
З огляду на зазначене, суд, при вирішенні даної справи, керується висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у справі № 620/4218/18.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно пп. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі по тексту - Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05.11.1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно п. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ (далі по тексту – Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ   в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. 
Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. 
Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12   статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого   наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби у запас ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації, за невикористані ним у 2015-2019 роках додаткові відпустки, як учасник бойових дій, передбачені пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов`язання нарахувати та виплатити Позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби лише до Кадрового центру Збройних Сил України, оскільки ОСОБА_1 перебував на грошовому забезпеченні при Фінансовому управлінні Генерального штабу Збройних Сил України.
Так, з долучених Позивачем до матеріалів справи доказів вбачається, що полковник ОСОБА_1 під час проходження військової служби у КЦ ЗС України на посадах осіб офіцерського складу утримувався на грошовому забезпеченні при Фінансовому управлінні Генерального штабу Збройних Сил України, що також вбачається з доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу Відповідача.
З урахуванням наведеного судова колегія, погоджуючись з висновками Окружного адміністративного суду м. Києва про визнання протиправною бездіяльності Кадрового центру Збройних Сил України щодо ненарахування та невиплати Позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 07.08.2019 року, проте вважає за необхідне зазначити, що належним способом захисту прав Позивача є зобов`язання Кадрового центру Збройних Сил України та Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної щорічної відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме: 07.08.2019 року, оскільки виплату грошової компенсації здійснює саме Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, однак залишивши поза увагою факт утримання Позивача на грошовому забезпеченні саме при Фінансовому управлінні Генерального штабу Збройних Сил України. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення.
Відповідно до п. 2 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України  визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити, зазначивши про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом зобов`язання Кадрового центру Збройних Сил України та Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної щорічної відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме: 07.08.2019 року.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317,  321,  322,  325 КАС України, колегія суддів, -    

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Кадрового центру Збройних Сил України - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2020 року – змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини наступним чином:
«Зобов`язати Кадровий центр Збройних Сил України (ЄДРПОУ 24978578) та Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (ЄДРПОУ 22990368) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної щорічної відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме: 07.08.2019 року.».
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2020 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                            Л.В. Губська

                                                                                                    О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 02» грудня 2020 року.