ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 813/4333/16
адміністративне провадження № К/9901/14372/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача: Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Блажівської Н.Є.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року (суддя: Клименко О.М.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року (судді: Святецький В.В., Гудим Л.Я., Довгополов О.М.) у справі №813/4333/16 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мобіжук» до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,                               
                                                 в с т а н о в и в :
Товариство з обмеженою відповідальністю «Мобіжук» (далі - ТОВ «Мобіжук», позивач) звернулося до суду з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області, правонаступником якого є Головне управління ДПС у Львівській області (далі -ГУ ДФС у Львівській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 07.16.2016 №0001121401.
Справа неодноразово була предметом розгляду судів різних інстанцій.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року, позов було задоволено. 
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати такі рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що позивачем були неправомірно віднесені до складу податкового кредиту суми за господарськими операціями з ТОВ «Промостар Україна», ТОВ «Вальтерія», ТОВ «Хіт Лайн», ТОВ «Сілезія» та ТОВ «Делівері Групп», оскільки господарські операції між вказаними підприємствами не спрямовані на настання реальних наслідків та мають ознаки фіктивних.
Як підставу касаційного оскарження відповідач вказав п.1 ч.4 ст 328 КС України, застосування судами попередніх інстанцій норми матеріального права при вирішенні цієї справи без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України, а саме: від 05.05.2020 по справі №826/678/16, від 16.04.2020 по справі №826/7760/15, від 03.04.2020 по справі №826/315/16 щодо застосування положень пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України (далі - ПК України); від 25.09.2018 по справі №826/4132/15, від 02.10.2018 по справі №816/506/17 щодо застосування частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»; від 19.11.2019 по справі №820/922/17, від 11.03.2020 по справі №640/21019/18 щодо застосування пп «г» пункту198.5 статті 198 ПК України.
Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.
Судами попередніх інстанцій було встановлено, що відповідачем за результатами проведення планової виїзної документальної перевірки ТОВ «Мобіжук» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період діяльності з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2016 року складено Акт від 06 грудня 2016 року №2209/13-03-14-01/37741113 (далі - Акт перевірки), у якому встановлено порушення позивачем вимог пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України, в результаті чого занижено ПДВ у період, який підлягав перевірці, на загальну суму 5032666,00 грн.
Встановлені в акті перевірки порушення мотивовані заниженням позивачем зобов`язань з ПДВ у травні та червні 2016 року внаслідок включення до складу податкового кредиту сум ПДВ за операціями з придбання товарів (мобільних телефонів, ноутбуків, планшетів, аксесуарів до них та продукції операторів мобільного зв`язку), які в подальшому використані в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку, адже перевіркою документально не підтверджено факту реальності здійснення господарських відносин позивача із ТОВ «Промостар Україна», ТОВ «Вальтерія», ТОВ «Хіт Лайн», ТОВ «Сілезія», ТОВ «Делівері Групп» щодо реалізації таких товарів і останні відсутні на залишку у Товариства. 
На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 07 грудня 2016 року №0001121401, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ в загальному розмірі 7548999,00 грн, у тому числі за основним платежем - 5032666,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 2516333,00 грн.
Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції,  виходив з того, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не наведено достатніх доводів та не подано належних доказів, які б ставили під сумнів реальність виконання спірних господарських операцій, доводили б невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, або засвідчили наявність інших обставин, що підтверджують недобросовісність позивача як платника податків та виключають право на формування податкового кредиту.
Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.
За змістом пп. 14.1.181 п. 14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Пунктом 201.1 статті 201 ПК України встановлено, що платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.
Положеннями п. 201.10 ст. 201 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.
В свою чергу, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту настають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), здійснюваних для провадження власної господарської діяльності платника податку, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та які відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, та мають підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.
Як вбачається з матеріалів справи підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення стало невизнання останнім реальності господарських операцій позивача з придбання товарів (мобільних телефонів, ноутбуків, планшетів, аксесуарів до них та продукцію операторів мобільного зв`язку) у ТОВ «Промостар Україна», ТОВ «Вальтерія», ТОВ «Хіт Лайн», ТОВ «Сілезія», ТОВ «Делівері Групп».
Так, судами встановлено, що у період, який перевірявся, ТОВ «Мобіжук» придбало у іноземного підприємства «Логін», іноземного підприємства «І-АР-СІ», ТОВ «Кенексі», ТОВ «Самсунг Електронікс», ТОВ «ASBIS-Україна», ТОВ «Ель-Сістем», ТОВ «Елко-Україна», ТОВ «ДФ Плюс», іноземного підприємства «Матрікс-Про», ТОВ «Єврокоммерз Юкрейн», ТОВ «Навігатор Корпорейшн», ПП «Софія і К», ТОВ «СВП Плюс», ТОВ «МТІ», ТОВ «Група Юг Львів» - мобільні телефони, смартфони та аксесуари.
Придбаний товар товариство позивача в подальшому реалізувало покупцям - ТОВ «Промостар Україна», ТОВ «Вальтерія», ТОВ «Хіт Лайн», ТОВ «Сілезія», ТОВ «Делівері Групп» на підставі укладених договорів купівлі-продажу від 20 квітня 2016 року №20.04/16, від 31 травня 2016 року №31.05/16, від 20 травня 2016 року №20.05/16-01, від 25 травня 2016 року №25.05/16.
На підтвердження реального здійснення спірних господарських операцій та правомірності формування податкового кредиту з податку на додану вартість за такими операціями позивачем були надані: видаткові накладні, податкові накладні, банківські виписки та товарно-транспортні накладні.
Суми ПДВ за взаємовідносинами із такими контрагентами ТОВ «Мобіжук» відобразило у податковій звітності, про що свідчать копії додатків № 5 до податкових декларацій з ПДВ.
У свою чергу, контролюючим органом, за висновками судів, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.
Не подано відповідачем і належних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку на додану вартість або можливої фіктивності його покупців, не наведено будь-яких доводів щодо здійснення ТОВ «Мобіжук»  спірних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект, тощо.
Судами також було встановлено, що на момент здійснення господарських операцій позивача з ТОВ «Промостар Україна», ТОВ «Вальтерія», ТОВ «Хіт Лайн», ТОВ «Сілезія», ТОВ «Делівері Групп», останні не були визнані банкрутом,  відомості про них наявні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та такі підприємства були зареєстровані платниками податку на додану вартість. Таким чином, зазначені підприємства не мали дефектів у своєму правовому статусі та мали право укладати правочини та вчиняти інші юридично значимі дії.
З урахуванням викладеного, суди дійшли висновку, що позивачем виконано всі передбачені ПК України вимоги щодо формування та відображення податкового кредиту за операціями з ТОВ «Промостар Україна», ТОВ «Вальтерія», ТОВ «Хіт Лайн», ТОВ «Сілезія», ТОВ «Делівері Групп», оскільки суми ПДВ були перераховані відповідним контрагентам у вартості придбаних товарів. У свою чергу, на підставі належним чином оформлених і зареєстрованих податкових накладних позивач сформував податковий кредит. Реальність здійснення господарських операцій підтверджена первинними документами, які належним чином відображені в бухгалтерському обліку ТОВ «Мобіжук», що, на переконання судів попередніх інстанцій, доводить факт зміни майнового стану товариства з метою реалізації його комерційної мети.
При цьому судові інстанції цілком об`єктивно визнали необґрунтованим посилання контролюючого органу на наявну в нього податкову інформацію (результати здійснених контрольних заходів щодо постачальників позивача) як на підставу для відмови в задоволенні позову, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку  від дотримання його контрагентами податкової дисципліни та правильності ведення ними податкового або бухгалтерського обліку. 
Тобто, у разі підтвердження реального характеру здійснених поставок, як у даній ситуації, платник не може відповідати за порушення, допущені його контрагентами, якщо не буде доведено його безпосередньої участі у зловживаннях цих осіб. Проте, відповідачем під час здійснення перевірки таких фактів не встановлено.
За таких обставин колегія суддів касаційної інстанції вважає висновок судів  попередніх інстанцій про доведеність реального характеру оспорюваних господарських операцій ТОВ «Мобіжук»  з його контрагентами обґрунтованим та правомірним.
Верховний Суд також погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.
У зв`язку з викладеним колегія судів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що позивачем підтверджено факт реальності господарських операцій з контрагентами у спірні періоди, а наявні в матеріалах справи документи містять достатні дані про зміст наданих послуг та її учасників, підтверджують фактичність здійснення таких операцій. Відповідачем не доведено протилежного у судах попередніх інстанцій.
Таким чином, судами повною мірою встановлено фактичні обставини справи, детально досліджено господарські операції позивача із зазначеними вище контрагентами, за результатами проведення яких позивачем було сформовано податковий кредит, надано об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів, наведених контролюючим органом в акті перевірки, в запереченнях на позовну заяву та апеляційній скарзі, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що обставини справи встановлено не повно чи неправильно, а, отже, наведені скаржником доводи в касаційній скарзі не спростовують правильних по суті висновків судів попередніх інстанцій.
Касаційна скарга відповідача не містить інших обґрунтувань, ніж ті, які були наведені відповідачем раніше, та з урахуванням яких суди попередніх інстанцій вже надавали оцінку встановленим обставинам справи.
Доводи скаржника про те, що оскаржувані рішення ухвалені без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 05.05.2020 по справі №826/678/16, від 16.04.2020 по справі №826/7760/15, від 03.04.2020 по справі №826/315/16, від 25.09.2018 по справі №826/4132/15, від 02.10.2018 по справі №816/506/17, від 19.11.2019 по справі №820/922/17 та від 11.03.2020 по справі №640/21019/18 колегія суддів вважає безпідставними, оскільки правовідносини у даних справах не є подібними, а тому такі висновки не є релевантними до спірних правовідносин.
Таким чином, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновки судів  попередніх інстанцій є обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
                                     п о с т а н о в и в :
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року залишити без змін, а касаційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області, - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач:                                                                       І.Л. Желтобрюх
Судді:                                                                                              О.В. Білоус 
                                                                                                        Н.Є. Блажівська