ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2820/20 Справа № 205/4721/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шавула В.С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства “Дніпровський металургійний завод”
на рішення  Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2019 року 
по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства “Дніпровський металургійний завод” про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИЛА:
       В липні 2018 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства “Дніпровський металургійний завод” про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
Ухвалою суду від 30 липня 2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.
Заочним рішенням суду від 12 лютого 2019 року вимоги позову частково задоволено.
Не погодившись із заочними розглядом справи співвідповідач ПрАТ “Дніпровський металургійний завод” подало заяву про перегляд заочного рішення.
Ухвалою суду від 05 квітня 2019 року скасовано заочне рішення суду від 05.04.2019 року та призначено справу до розгляду у загальному порядку.
Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства “Дніпровський металургійний завод” про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволено частково.
Стягнуто із Приватного акціонерного товариства “Дніпровський металургійний завод” (ЄДРПОУ 05393056, місцезнаходження: 49064, м. Дніпро, вул.. Маяковського, буд.3), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , у відшкодування завданої дорожньо-транспортною пригодою майнової шкоди суму у розмірі 23 135,87 грн. (двадцять три тисячі сто тридцять п`ять грн. 83 коп.). 
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто із Приватного акціонерного товариства “Дніпровський металургійний завод” (ЄДРПОУ 05393056, місцезнаходження: 49064, м. Дніпро, вул.. Маяковського, буд.3), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , судові витрати у сумі 704,80 грн. (сімсот чотири грн. 80 коп.). 
       В апеляційній скарзі Приватне акціонерне товариство “Дніпровський металургійний завод” просить скаргу задовольнити, скасувати рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська по справі №205/4721/18 та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити у повному обсязі.
       Відзивів на апеляційну скаргу Приватне акціонерне товариство “Дніпровський металургійний завод” на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Розмір понесених витрат позивача на ремонт пошкодженого автомобіля склав суму 60026,70 грн., страхове відшкодування на користь позивача здійснено у сумі 36890,83 грн., а тому суд першої інстанції дійшов до висновку про стягнення з ПрАТ “Дніпровський металургійний завод” на користь ОСОБА_1 майнової шкоди у сумі 23 135,87 грн.
Але з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо з наступних підстав.
       З матеріалів справи вбачається, що 28 листопада 2017 року об 18-10 год. водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом марки ГАЗ 32213, д/н НОМЕР_2 , рухаючись по Січеславській Набережній в районі електроопори №52 в м. Дніпрі, не дотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «Daewoo Lanos», д/н НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_1 ..
Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні вказаної ДТП, та накладено адміністративне стягнення.
На момент ДТП ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах із ПрАТ «Дніпровський металургійний завод». Власником автомобіля, яким керував ОСОБА_2 є ПрАТ «Дніпровський металургійний завод». Вказаний автомобіль застраховано в ПАТ “СК “Країна”, згідно полісу АК №/7193235.
Страховою компанією на користь позивача здійснено страхове відшкодування в сумі 36 890,83 грн., яка вирахувана на підставі звіту №10817 про оцінку вартості матеріального збитку завданого КТЗ від 16.12.2017 року.
Позивачем за власний рахунок здійснено відновлювальний ремонт автомобіля «Daewoo Lanos», д/н НОМЕР_3 , про що свідчить акт виконаних робіт та товарний чек №1 від 05.01.2018 (а.с.51,52). В загальному розмірі витрати на ремонт пошкодженого автомобіля, які поніс позивач склали суму 60 026,70 грн. 
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
       Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
       Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
       Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування – це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
       За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
       Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
       Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
       Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
       Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
       Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
       Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, згідно з яким право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Ухвалюючи рішення про стягнення з ПрАТ “Дніпровський металургійний завод” на користь ОСОБА_1 майнової шкоди, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована, з огляду на наступне.
Як зазначено вище, згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/7193235 страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000 грн.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що страхова відповідальність ПрАТ “Дніпровський металургійний завод” застрахована у ПАТ “СК “Країна” за договором №07/98/3.2.29 від 31.08.2017 року зі строком дії з 31.08.2017 року по 31.08.2018 року, забезпечений ТЗ ГАЗ 32212-288С, д.н. НОМЕР_2 .
Встановивши, що цивільно-правова відповідальність ПрАТ “Дніпровський металургійний завод” на час ДТП була застрахована у ПАТ “СК “Країна”, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обґрунтованість стягнення з ПрАТ “Дніпровський металургійний завод” майнової шкоди, завданої позивачу в результаті ДТП і не звернув уваги не те, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
       Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду № 14-176цс18 від 04 липня 2018 року, постанові Верховного Суду № 61-32208св18 від 20 березня 2019 року та постанові Верховного Суду № 61-12605св18 від 24 квітня 2019 року.
       Крім того, порядок та умови виплати страхового відшкодування регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, – це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки
       Порядок розрахунку вартості відновлювального ремонту встановлено Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092.
       Відповідно до пункту 36.7 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення страховика про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку.
Відповідно до абзацу 2 пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. 
При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). 
Судом першої інстанції під час розгляду справи не було встановлено наявності звернення ОСОБА_1 до страховика ПрАТ “Дніпровський металургійний завод” - ПАТ “СК “Країна” щодо відшкодування завданої шкоди.
Відповідно до абзацу 2 пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. 
Всупереч вказаним вимогам, судом першої інстанції, не було залучено до участі у справі ПАТ “Страхова компанія “Країна”, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність володільця транспортного засобу, що в свою чергу є необхідністю для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справ й захисту майнових прав страхувальника.
Такі висновки відповідають постанові Великої Палати Верховного Суду №755/18006/15-ц від 04.07.2018 року. 
Таким чином, суд першої інстанції на вищенаведені обставини не звернув уваги, не перевірив належним чином доводи сторін і не дав належної правової оцінки наявним у справі доказам, не залучив до участі у справі страхову організацію та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав про стягнення різниці вартості шкоди з ПрАТ “Дніпровський металургійний завод” завданої дорожньо-транспортною пригодою. 
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  Приватного акціонерного товариства “Дніпровський металургійний завод” підлягає задоволенню, а  рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2019  скасуванню.
В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства “Дніпровський металургійний завод” про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Приватного акціонерного товариства “Дніпровський металургійний завод” судові витрати у розмірі 1762,00 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства “Дніпровський металургійний завод” - задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2019 року - скасувати.
В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства “Дніпровський металургійний завод” про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Приватного акціонерного товариства “Дніпровський металургійний завод” судові витрати у розмірі 1762,00 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова