ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 грудня 2020 року           справа №360/2973/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г.,  Гайдар А.В.,  розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року (повний текст складено 23 вересня 2020 року в м. Сєвєродонецьк) у справі № 360/2973/20 (суддя І інстанції – Петросян К.Є.) за позовом ОСОБА_1 до Новопсковського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про визнання незаконною бездіяльності, визнання незаконними дій, скасування постанови,-
                                                              В С Т А Н О В И В:

06 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до інспектора сектору реагування патрульної поліції Новопсковського відділення поліції Головного управління національної поліції в Луганській області Красільнікова Володимира Олександровича, Новопсковського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про визнання незаконною бездіяльності, визнання незаконними дій, скасування постанови. 
Ухвалою суду від 21.09.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 до інспектора сектору реагування патрульної поліції Новопсковського відділення поліції Головного управління національної поліції в Луганській області Красільнікова Володимира Олександровича, роз`єднано у самостійне провадження; розгляд позовних вимог ОСОБА_1 до Новопсковського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про визнання незаконними дій та бездіяльності, скасування постанови - залишено в межах провадження адміністративної справи №360/2973/20.
В обґрунтування пред`явленого позову до Новопсковського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) позивачем зазначено наступне.
11 лютого 2019 року інспектором патрульної поліції був зупинений транспортний засіб, в якому знаходився позивач. Позивач був незаконно звинувачений та притягнутий до відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за яким до нього було застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень за постановою інспектора сектору реагування патрульної поліції Новопсковського відділення поліції Головного управління національної поліції в Луганській області Красільнікова В.О. від 11.02.2019 серія ДПО18 № 444253.
15.03.2019 державним виконавцем Новопсковського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області  ВП № 58633698 було відкрито виконавче провадження з виконання постанови № 444253, виданого 11.02.2019 ПСРПП Новопсковського ВП про стягнення штрафу у розмірі 850 грн з ОСОБА_1 .
Позивач зазначає, що постанова інспектора  від  11.02.2019 серія ДПО18 № 444253 не могла бути прийнята органом державної виконавчої служби до виконання та підлягала поверненню на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», за яким виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею.
Державний виконавець, відкриваючи провадження на підставі постанови від 11.09.2019 № 444253, яка не відповідає вимогам закону до виконавчого документу, порушив частину першу статті 8 Закону України «Про виконавче провадження», реєстрація виконавчих документів, документів виконавчого провадження, фіксування виконавчих дій здійснюється в автоматизованій системі виконавчого провадження, порядок функціонування якої визначається Міністерством юстиції України, частину 4 цієї статті, за якою рішення виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби виготовляються за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження. У разі тимчасової відсутності доступу до автоматизованої системи допускається виготовлення документів на паперових носіях з подальшим обов`язковим внесенням їх до автоматизованої системи не пізніше наступного робочого дня після відновлення її роботи.
Позивач вважає, що державний виконавець не мав права виносити постанову про відкриття виконавчого провадження за умови відсутності зазначених обов`язкових даних виконавчого документу. Відсутність таких даних не є підставою для виготовлення постанови про відкриття виконавчого провадження на паперовому носії.
Відповідно до абзацу 7 частини 2 розділу ІІ Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження в Міністерстві юстиції України 12 серпня 2016 року за №1126/29256, під час реєстрації виконавчого документа " відповідальна особа (посадова особа органу державної виконавчої служби, на яку покладені обов`язки) (приватний виконавець або його помічник) зобов`язана(ий) внести до Системи такі відомості: найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, що видав(ла) документ, прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) для фізичної особи - стягувача, прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), число, місяць, рік народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків ".
Прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у виконавчому провадженні № 58633698 з примусового виконання постанови від 11.02.2019 № 444253 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн, мало наслідком позбавлення позивача його коштів та порушення права власності позивача на них.
Крім того, зауважив, що відповідач не повідомив позивача про відкриття відповідного виконавчого провадження та не надіслав йому постанову про відкриття виконавчого провадження взагалі, та не пізніше наступного робочого дня з дня її винесення. Відповідач взагалі не надсилав позивачу жодних постанов та документів цього виконавчого провадження, чим допустив бездіяльність. 
На підставі викладеного просив суд: - визнати незаконними дії та бездіяльність Новопсковського районного відділу ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) щодо примусового виконання постанови від 11.02.2019 серія ДПО18 № 444253 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн; - скасувати постанову Новопсковського районного відділу ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків)  від 15.03.2019 про відкриття виконавчого провадження № 58633698 з примусового виконання постанови від 11.02.2019 серія ДПО18 № 444253 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн; - скасувати постанову  Новопсковського районного відділу ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 15.03.2019 про стягнення витрат з боржника у виконавчому провадженні № 58633698 з примусового виконання постанови від 11.02.2019 серія ДПО18 № 444253 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. 
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 360/2973/20 у задоволенні позову – відмовлено.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивач вважає, що судом першої інстанції безпідставно було роз`єднано позовні вимоги. Позивач вважає, що суд першої інстанції не врахував, що виконавче провадження з примусового виконання рішення про притягнення до відповідальності особи по справі про адміністративне правопорушення є завершальною та невід`ємною частиною (стадією) справи про адміністративне правопорушення. Позивач зазначив, що оскаржувані дії, бездіяльність та рішення відповідача2 є похідними від оскаржуваного рішення відповідача1 та пов`язані між собою підставами виникнення позовних вимог та порушення його прав та інтересів. Суд першої інстанції порушив ч.ч.1,3 ст.21, п.6 ч.4 ст.169, ч.1ст.172 КАС України, ігноруючи правову позицію та рішення суду апеляційної інстанції, викладену в ухвалі Першого апеляційного адміністративного суду від 21.07.2020 року по справі №360/2192/20 за аналогічним адміністративним позовом. Позивач зазначив, що суд першої інстанції порушив ч.ч.1,2,4 ст.159, ч.ч.1,2 ст.162, ч.ч.2,6 ст.172 КАС України щодо відсутності відзивів відповідачів на позовну заяву. Крім того, суд першої інстанції порушив правило підсудності розгляду вимог виділених в самостійне провадження. Суд першої інстанції не встановив фактичні обставини даної справи, які полягають в тому, що постанова відповідача1, на підставі якої відповідач 2 виніс оскаржену постанову від 15.03.2019 року про відкриття виконавчого провадження є виконавчим документом, який не відповідає вимогам закону. Державний виконавець, відкриваючи виконавче провадження на підставі постанови відповідача1, яка не відповідає зазначеним вимогам закону до виконавчого документу, порушив ч.1 ст.8 Закону України “Про виконавче провадження”, реєстрація виконавчих документів, документів виконавчого провадження, фіксування виконавчих дій здійснюється в автоматизованій системі виконавчого провадження, порядок функціонування якої визначається Міністерством юстиції України, частину 4 зазначеної статті, за якою рішення виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби виготовлюються за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження. У разі тимчасової відсутності доступу до автоматизованої системи допускається виготовлення документів на паперових носіях з подальшим обов`язковим внесенням їх до автоматизованої системи не пізніше наступного робочого дня після відновлення роботи. Таким чином, державний виконавець не мав прав виносити постанову про відкриття виконавчого провадження за умови відсутності зазначених обов`язкових даних виконавчого документу. Відповідач2 порушив п.6 ч.4 ст.4 Закону України “Про виконавче провадження”, за яким виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею. Позивач вважає, що суд першої інстанції протиправно не розглянув адміністративний позов в частині позовних вимог до відповідача1. Позивач звертає увагу на те, що відповідач2 не надсилав йому відзив на позовну заяву. У зв`язку із чим, суд першої інстанції мав кваліфікувати відсутність відзиву відповідача, як визнання ним позову, розглянути позов за наявними матеріалами справи та задовольнити позовні вимоги до відповідачів у повному обсязі. 
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  наступного. 
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта, наданою позивачем до матеріалів справи (а.с.53). 
Постановою інспектора ПСРПП Новосковського ВП  від 11.02.2019, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу у розмірі 425 грн за адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.9, 41).
Постановою державного виконавця Новопсковського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 15.03.2019 відкрито виконавче провадження ВП № 58633698 про примусове виконання постанови № 444253, виданого 11.02.2019 ПСРПП Новопсковського ВП про стягнення штрафу у розмірі 850 грн зі ОСОБА_1 на користь держави. Пунктом 3 постанови визначено стягнути з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 85 грн (а.с.10, 40).
15.03.2019 державним виконавцем Новопсковського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області у виконавчому провадженні ВП № 58633698 винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 витрат на проведення виконавчих дій у сумі 147,95 грн (а.с.11, 40а). 
Не погоджуючись із постановами відповідача щодо відкриття виконавчого провадження та стягнення витрат на проведення виконавчих дій від 15.03.2019 у ВП № 58633698, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. 
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначає стаття 287 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За визначенням статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 лютого 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За приписами пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.
Вимоги до виконавчого документа визначені статтею 4 Закону № 1404.
Так, за частиною першою статті 4 Закону № 1404 у виконавчому документі зазначаються:
1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;
2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;
3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;
4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);
реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);
5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;
6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);
7) строк пред`явлення рішення до виконання.
У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.
Відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону № 1404 виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо  виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина перша статті 5 Закону № 1404).
Згідно із частиною першою статті 26 Закону № 1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
Частиною п`ятою статті 26 Закону № 1404 встановлено що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкції № 512/5), вона розроблена відповідно до Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження", інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусовому виконанню підлягають виконавчі документи, визначені у статті 3 Закону.
Виконавчий документ повинен відповідати вимогам до виконавчого документа, зазначеним у статті 4 Закону.
При перевірці відповідності виконавчого документа вимогам пунктів 3, 4 частини першої статті 4 Закону державний виконавець враховує таке:
повне найменування для юридичних осіб повинно містити інформацію про організаційно-правову форму такої особи відповідно до вимог чинного законодавства;
ім`я фізичної особи (яка є громадянином України) складається з її прізвища, власного імені та по батькові (частина перша статті 28 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини третьої статті 12 Закону України "Про національні меншини в Україні" громадяни, в національній традиції яких немає звичаю зафіксовувати по батькові, мають право записувати в паспорті лише ім`я та прізвище, а у свідоцтві про народження - імена батька та матері;
відсутність коду за Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб) допускається, якщо законодавством країни, на території якої зареєстровано юридичну особу, не передбачено присвоєння юридичній особі такого коду (пункти 1, 2 розділу ІІІ Інструкції № 512/5).
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404 виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Частиною четвертою статті 27 Закону № 1404 передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Частиною першою статті 42 Закон № 1404 передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Відповідно до частин першої статті 28 Закону № 1404 копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Матеріалами справи встановлено, що державним виконавцем Новопсковського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області 15.03.2019 було відкрито виконавче провадження ВП №58633698 про примусове виконання постанови № 444253, виданої 11.02.2019 ПСРПП Новопсковського ВП про стягнення штрафу у розмірі 850 грн з ОСОБА_1 на користь держави. 
Постанова у справі про адміністративне правопорушення за приписами пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 1404 є виконавчим документом, який відповідає вимогам, визначеним діючим законодавством.
Вимоги до змісту самої постанови у справі про адміністративне правопорушення визначені КУпАП, зокрема статтею 283 КУпАП.
Відповідно до статті 300 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України.
У разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом (частина перша статті 308 КУпАП).
Оскільки на момент винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.03.2019, постанова від 11.02.2019 № 444253 ОСОБА_1 не була оскаржена та в установленому законом порядку скасована не була, яка в свою чергу є виконавчим документом, підстави для її повернення стягувачу без виконання у державного виконавця були відсутні.
Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що постанова від 15.03.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП № 58633698 винесена державним виконавцем в межах повноважень та у спосіб, визначений законом, а тому є правомірною. 
Що стосується вимог ОСОБА_1 про скасування постанови від 15.03.2019 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, суд зазначає, що вона є похідною від вимоги про визнання протиправною постанови від 15.03.2019 про відкриття виконавчого провадження. Оскільки постанова від 15.03.2019 ВП № 58633698 про відкриття виконавчого провадження є правомірною, суд не знаходить підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 в частині скасування постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП № 58633698.
Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставність роз`єднання судом першої інстанції позовних  вимог, колегія суддів зазначає наступне.
У відповідності до частини 1  статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України  позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом до інспектора сектору реагування патрульної поліції Новопсковського відділення поліції Головного управління національної поліції в Луганській області Красільнікова Володимира Олександровича, Новопсковського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) у якому просив суд: - визнати незаконними бездіяльність відповідача 1! у справі про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та застосування до нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень за постановою відповідача! серія ДП018 № 444253 від 11 лютого 2019 року, яка полягала в тому, що відповідачі не встановив та не ідентифікував належним чином особу, яка вчинила адміністративне правопорушення в справі про адміністративне правопорушення, за якою позивач був незаконно притягнутий до відповідальності, відповідачі безпідставно зупинив транспортний засіб, в якому знаходився позивач, відповідачі не інформував водія транспортного засобу про конкретну причину зупинення відповідачем 1 транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у статті 35 Закону України «Про національну поліцію», відповідачі не викликав позивача на розгляд справи про вчинення позивачем адміністративного правопорушення та розглянув цю справу без участі позивача, відповідачі не роз`яснив позивачу його прав та обов`язків, передбачених ст. 268 Кодексу України про адміністративні правопорушеннявідповідачі як під час складання протоколу, так і           під час розгляду справи про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, не склав належним чином протокол про адміністративне правопорушення в справі про адміністративне правопорушення, за якою позивач був незаконно притягнутий до відповідальності постановою відповідача 1, відповідач 1 відповідачі не склав належним чином відповідну постанову відповідачаї, відповідачі не перевірив правильність складення цього протоколу, відповідачі не вручив ( не надіслав) копії цих протоколу та постанови позивачу; - визнати незаконними дії відповідачаї у справі про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та застосування до нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень за постановою відповідачаї серія ДП018 № 444253 від 11 лютого 2019 року, яка полягала в тому, що відповідачі надав відповідачу2 постанову відповідачаї для примусового стягнення з позивача адміністративного стягнення, яка не відповідала імперативним вимогам Кодексу України про адміністративні правопорушення до постанови по справі про адміністративне правопорушення та Законом України «Про виконавче провадження» імперативним вимогам до виконавчого документу; - скасувати постанову відповідачаї серія ДП018 № 444253 від 11 лютого 2019 року про притягнення позивача до відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та застосування до нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 гривен, як незаконну та винесену всупереч порядку, встановленому законом, за адміністративне правопорушення, яке позивач не вчиняв, та закрити провадження в цій адміністративній справі на підставі частини 1, частини 2 ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення; - визнати незаконними дії та бездіяльності відповідача2 щодо примусового виконання постанови відповідачаї серія ДП018 № 444253 від 11 лютого 2019 року про притягнення позивача до відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та застосування до нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 гривен, які полягали в: -неповерненні відповідачу і постанови відповідача без прийняття до виконання і такої, яка не відповідає вимогам до виконавчого документу; - незаконній реєстрації постанови відповідачаї в якості виконавчого документу;  -          неповідомленні позивача про відкриття виконавчого провадження № 58633698 зі примусового виконання постанови відповідачаї серія ДП018 № 444253 від 11 лк~І 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності зі вчинене ним адміністративне правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень;  - ненадісланні позивачу постанов державного виконавця та інших документів ць: а виконавчого провадження, в тому числі і постанову відповідача2 від 15 березня 1 року про відкриття виконавчого провадження № 58633698 з примусового виконаз постанови відповідачаї серія ДП018 № 444253 від 11 лютого 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень;          Скасувати постанову відповідача2 від 15 березня 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 58633698 з примусового виконання постанови відповідачаї серія ДП018 № 444253 від 11 лютого 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинене ним адміністрації правопорушення та накладення на нього.    
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що позовні вимоги не пов`язані між собою підставою виникнення або поданими доказами, оскільки підставою для винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності є адміністративне правопорушення, а підставою для винесення постанови про відкриття виконавчого провадження є виконавчий документ, зокрема постанова    про притягнення до адміністративної відповідальності.
Окрім того, позивачем в одній позовній заяві заявлені вимоги, які належать розгляду місцевим загальним судом як адміністративним судом, та вимоги, які підсудні окружному адміністративному суду.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що позивачем у позовній заяві порушені правила об`єднання позовних вимог .
За пунктом 6 частини 4  статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України  позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень  статті 172 цього Кодексу).
 Згідно частини 1  статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України  в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
  За приписами частин 4, 5 цієї статті не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом; не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.
 Пунктом 6 статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства. Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.
 Згідно частини 3 статті 199 Кодексу адміністративного судочинства України з оголошенням головуючим судового засідання відкритим розпочинається розгляд справи по суті.
Як вбачається з матеріалів справи, питання щодо роз`єднання позовних вимог було вирішено судом вже після початку розгляду справи по суті.
Водночас, у відповідності до положень статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України наведене порушення норм процесуального права не є підставою для скасування судового рішення.
Посилання позивача на ухвалу Першого апеляційного адміністративного суду від  21.07.2020 року у справі №360/2192/20 колегія суддів вважає помилковим, оскільки в ній не проводився аналіз правомірності об`єднання позовних вимог на підставі  статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України.
Щодо ненадання відповідачем відзиву на позов, колегія суддів зазначає наступне.
 За приписами частини 3 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.
 В матеріалах справи відсутні докази надіслання позивачеві копія відзиву та доданих до нього документів. 
 Водночас, колегія суддів вважає, що наведене не є підставою для скасування судового рішення.
 Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.
  Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. 
   Колегія судів зазначає, що відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 року “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі “Гарсія Руїз проти Іспанії” (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Тому за наведених вище підстав, якими суди обґрунтували своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи зазначені позивачем, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
Колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу.
У відповідності до вимог статті 139 КАС України відшкодування судових витрат не здійснюється.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 360/2973/20 - залишити без задоволення.    
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 360/2973/20 - залишити без змін.           
Повне судове рішення складено 10 грудня 2020 року.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                    Т.Г. Гаврищук

                                                                                                    А.В. Гайдар