Постанова
іменем України 
 
13 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 755/7157/18
провадження № 51-1596 км 20
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів:                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
засудженого                                                ОСОБА_7 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 рокув кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018100040002455, за зміненим обвинуваченням
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , фактично проживаючого у АДРЕСА_2 ,
 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 286, ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
 
Цим же вироком ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що в його діянні є склад кримінальних правопорушень.
 
Запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався, строк відбування призначеного покарання визначено рахувати з моменту його затримання. 
 
Цивільні позови потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 задоволено частково.
 
Стягнуто з ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_8 50 000 гривень, ОСОБА_9 – 25 000 гривень та ОСОБА_10  – 25 000 гривень.
 
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
 
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 10 березня 2018 року, близько 5:40, керуючи в стані алкогольного сп`яніння технічно справним автомобілем марки «Hyundai», моделі «Getz», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по вул. Курнатовського з вул. Кибальчича у напрямку просп. Алішера Навої, що у м. Києві, та в порушення вимог пп. 3.2; 8.7.3 (е) та 8.10 Правил дорожнього руху (далі ПДР), маючи технічну можливість для уникнення дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), здійснив зіткнення з автомобілем поліції охорони марки «Skoda», моделі «Octavia», д.н.з. НОМЕР_2 . У результаті порушення ОСОБА_7 зазначених правил дорожнього руху відбулася ДТП, внаслідок якої поліцейський ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.
 
Крім цього, органом досудового розслідування ОСОБА_7 інкримінувалося скоєння опору представникам влади під час виконання ними службових обов`язків, який полягав у тому, що він 10 березня 2018 року, в проміжок часу з 5:35 до 5:40, керуючи в стані алкогольного сп`яніння автомобілем марки «Hyundai», моделі «Getz», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Курнатовського з вул. Кибальчича, у напрямку просп. Алішера Навої, в м. Києві, не виконав вимогу про зупинку, поставлену працівниками патрульної поліції, які перебували під час виконання своїх службових обов`язків та переслідували його на автомобілі марки «Toyota», моделі «Prius» з увімкненими звуковими та світловими сигналами, та з необережності здійснив зіткнення з автомобілем марки «Skoda», моделі «Octavia», д.н.з. НОМЕР_2 , що знаходився на перехрещенні вул. Курнатовського та проспекту Алішера Навої, у якому перебували працівники поліції охорони з метою його зупинки. Внаслідок зіткнення поліцейський-водій ОСОБА_10 та пасажир ОСОБА_9 отримали легкі тілесні ушкодження, а  ОСОБА_8 – середньої тяжкості тілесні ушкодження.
 
Потерпілі та їх представник, за викладених фактичних обставин кримінального правопорушення, підтримували обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі за ч. 2 ст. 345 КК України.
 
Київський апеляційний суд ухвалою від 12 грудня 2019 року доводи прокурора щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та про наявність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, визнав необґрунтованими, а його апеляційну скаргу залишив без задоволення. Разом із цим вирок місцевого суду в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України змінив та виключив з мотивувальної частини вказівку про те, що у  ОСОБА_7 виник злочинний умисел на опір представникам влади під час виконання ними службових обов`язків.
 
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить судові рішення стосовно ОСОБА_7 скасувати, а кримінальне провадження закрити, оскільки в  діянні  його підзахисного відсутній склад кримінального правопорушення.
 
Зазначає, що вирок суду було проголошено без участі ОСОБА_7 , а копія  йому вручена не негайно як того вимагає процесуальний закон.
 
Також вважає, що місцевий суд у мотивувальній частині вироку в порушення вимог п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України не вказав усі підстави для виправдання обвинуваченого, порушив ч. 3 ст. 349 КПК України,  належним чином не з`ясував у учасників судового провадження розуміння вимог цієї норми закону.
 
Вказує, що формулювання обвинувачення, яке визнано судом доведеним, містить виключно перелік допущених ОСОБА_7 порушень правил безпеки дорожнього руху без зазначення механізму ДТП, і порушення яких саме конкретних правил перебуває у причинному зв`язку із суспільно небезпечними наслідками.
 
Звертає увагу, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і ґрунтуються на суперечливих доказах і показаннях свідків, а призначене покарання є явно несправедливим через суворість. 
 
Також вважає, що при вирішенні цивільного позову суд не врахував положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та, незважаючи на те, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7 була застрахована, стягнув моральну шкоду саме з нього, а не зі страховика.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 та засуджений  ОСОБА_7 просили задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах. 
 
Прокурор ОСОБА_5  просила залишити судові рішення щодо ОСОБА_7 без зміни як законні, а касаційну скаргу захисника – без задоволення як необґрунтовану.
 
Мотиви Суду
 
За змістом ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, при цьому він перевіряє правильність застосування цими судами норм матеріального і процесуального права та правової оцінки, з огляду на ті фактичні обставини справи, які встановлені й визнані доведеними судами першої та апеляційної інстанцій (судами факту).
 
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК України є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу. 
 
Отже, доводи сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також про те, що місцевий суд дав неправильну оцінку доказам, виходячи з положень, статей 433, 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
 
Висновок суду про винуватість  ОСОБА_7 у порушенні ПДР за обставин, викладених у вироку, внаслідок чого потерпілому ОСОБА_8 було заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження, обґрунтований наявними в матеріалах справи доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з додержанням ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, та зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин.
 
Так, суд посилався на показання самого  ОСОБА_7 , який зазначав, що вину у вчиненні інкримінованих правопорушень визнає частково, факт порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, не оспорював, а лише заперечував, що мав на меті вчинити опір представникам влади під час виконання ними службових обов`язків чи завдати їм будь-якої шкоди.
 
Із матеріалів, що містяться у висновку судової автотехнічної експертизи № 12-1/814 від 27 квітня 2018 року, вбачається, що у  ОСОБА_7 була технічна можливість уникнути зіткнення, а цій дорожній ситуації з технічної точки зору, причиною виникнення ДТП є невідповідність дій водія автомобіля марки «Hyundai», моделі «Getz», д.н.з. НОМЕР_1 вимогам пунктів 3.2; 8.7.3 (е) та 8.10 ПДР України.
 
Також враховано висновок судово-медичної експертизи № 633 від 30 березня 2018 року, згідно з яким  ОСОБА_8 внаслідок ДТП заподіяно закритий перелом 9 ребра зліва, який за критерієм тривалості розладу здоров`я відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
 
Крім цього, судом взято до уваги покази  ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також письмові докази: протокол огляду місця ДТП від 10 березня 2018 року та схему до нього з ілюстративною таблицею, акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 10 березня 2018 року, результат проходження ОСОБА_7 тестування на алкоголь, висновки експертів № 12-1/321 від 17 квітня 2018 року та № 12-2/321 від 18 квітня 2018 року з дефектними відомостями та ілюстративними таблицями, протокол тимчасового доступу до речей і документів від 20 квітня 2018 року та опис речей і документів, а також постанови про визнання речових доказів від 10 та 12 березня 2018 року з яких слідує, що ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «Hyundai», моделі «Getz», д.н.з. НОМЕР_1 , допустив зіткнення з автомобілем поліції охорони марки «Skoda», моделі «Octavia», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок чого пасажиру цього транспортного засобу заподіяно тілесні ушкодження середньої тяжкості.
 
Сукупність наведених у вироку доказів, яким суд дав правильну оцінку, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
 
Разом із цим місцевий суд, проаналізувавши докази у справі, зробив висновок, що в діях ОСОБА_7 відсутня об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, оскільки опору працівникам правоохоронного органу при виконанні ними службових обов`язків він не чинив, натомість хотів утекти та уникнути відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.
 
Враховуючи, що потерпіла сторона підтримала обвинувачення в попередній редакції, а саме за ч. 2 ст. 345 КК України, суд дослідивши докази у справі зробив висновок, що ОСОБА_7 не мав умислу на заподіяння працівникам правоохоронного органу тілесних ушкоджень, які з огляду на встановлені обставини, були отримані виключно внаслідок ДТП, а тому в його діях відсутній склад вказаного злочину.
 
Із зазначеними висновками погодився й суд апеляційної інстанції, який визнав доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та наявність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, необґрунтованими із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення.
 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України.
 
У касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 наводяться доводи, які не були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, а питання законності вироку місцевого суду в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України на стадії апеляційного перегляду жодна зі сторін взагалі не порушувала.
 
Більше того, із матеріалів кримінального провадження, журналів та звукозапису судових засідань апеляційного суду вбачається, що вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, ОСОБА_7 визнав та щиро розкаявся у вчиненому, заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони обвинувачення та просив залишити вирок місцевого суду без змін. Вказаної позиції дотримувався і його захисник ОСОБА_14 , який на той час брав участь у цьому кримінальному провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій.
 
Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 про незаконність вироку місцевого суду з огляду на відсутність ОСОБА_7 в залі суду під час проголошення вироку є безпідставними, а зазначений факт жодним чином не вплинув на ефективну реалізацію обвинуваченим своїх прав та не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 був присутнім у засіданнях під час судового провадження у першій інстанції, де висловлював свою думку з приводу висунутого обвинувачення, брав участь у дослідженні доказів, виступав у судових дебатах та звертався з останнім словом, після чого суд оголосив про вихід до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.
 
Системний аналіз положень ст. 376 КПК України вказує на те, що вирок має бути складено в нарадчій кімнаті, а його повний текст – оголошено негайно після виходу суду з нарадчої кімнати. Крім того, копію цього вироку негайно має бути вручено учасникам судового провадження. Місцевий суд зазначених вимог процесуального закону дотримався.
 
Згідно з довідкою секретаря судового засідання особи, які брали участь у судовому провадженні, на проголошення вироку 17 травня 2019 року не прибули, а тому, відповідно до положень ч. 4 ст. 107 КПК України, його фіксування технічними засобами не здійснювалося. Дві копії судового рішення отримав захисник ОСОБА_14 20 травня 2019 року, тобто на наступний робочий день.
 
Що стосується відсутності вказівки у вироку на усі підстави для виправдання обвинуваченого та незазначення мотивів, з яких відкинуто як доказ обвинувачення у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342 та ч. 2 ст. 345 КК України, висновок судової автотехнічної експертизи № 12-1/814 від 27 квітня 2018 року, слід зазначити таке.
 
Статтею 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
 
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються, крім іншого, підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
 
Суд, з огляду на покази обвинуваченого та письмові докази, які підтверджували факт зіткнення транспортних засобів та отримання працівниками поліції тілесних ушкоджень внаслідок ДТП, дійшов висновку про відсутність у  ОСОБА_7 умислу на опір представникам влади під час виконання ними службових обов`язків і умисне заподіяння шкоди здоров`ю та виправдав його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
 
Посилання захисника на те, що суд не дослідив як доказ висновок судової автотехнічної експертизи № 12-1/814 від 27 квітня 2018 року є неспроможними, спростовуються матеріалами кримінального провадження, а доводи на підтвердження вказаного зводяться до власної оцінки захисником доказу.
 
Не знайшло свого підтвердження й порушення судом вимог ч. 3 ст. 349 КПК України. 
 
Так, вину в інкримінованих злочинах ОСОБА_7 не визнавав, вказував лише на порушення ним правил дорожнього руху, які призвели до зіткнення з автомобілем поліції охорони, та не погоджувався з тим, що у його діях були ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342 КК України та ч. 2 ст. 345 КК України, питання про розгляд даного кримінального провадження в порядку спрощеного провадження за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України не ставилося, а докази, надані стороною обвинувачення, зокрема, висновок судової автотехнічної експертизи № 12/1/814 від 27 квітня 2018 року, досліджувалися в судовому засіданні.
 
Доводи захисника ОСОБА_6 про відсутність у діях ОСОБА_7 об`єктивної сторони складу злочину, через не зазначення механізму ДТП, є необґрунтованими. За встановлених попередніми судами фактичних обставин справи його діяння вірно отримало кримінально-правову оцінку за ч. 1 ст. 286 КК України.
 
Щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, слід вказати таке.
 
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
 
Згідно із ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість. 
 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
 
ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, яке згідно зі ст. 12 КК України (в редакції, яка діяла на час розгляду кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанції) було злочином середньої тяжкості.
 
Так, обираючи ОСОБА_7 міру примусу, суд першої інстанції взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого та його ставлення до цього протиправного діяння, особу винного, зокрема те, що він раніше не судимий, характеризується позитивно, одружений, врахував пом`якшуючі покарання обставини – щире каяття та обставини, що його обтяжують – перебування під час вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
 
Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі, яке належить відбувати реально.
 
Також, з огляду на вчинення ним грубих порушень ПДР, суд визнав доцільним застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
 
Призначене  ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є співмірним характеру протиправних дій, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і не сприймається як явно несправедливе.
 
Заслуговує на увагу те, що ОСОБА_7 погоджувався із визначеною місцевим судом мірою покарання у виді двох років обмеження волі, не оскаржував суворість призначеного покарання у суді апеляційної інстанції, де просив вирок залишити без зміни. 
 
Доводи касаційної скарги про неправильне вирішення цивільних позовів потерпілих щодо стягнення моральної шкоди є неприйнятними, а вимоги закону при його розгляді судом дотримані.
 
За таких обставин, наведені в касаційній скарзі мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями не спростовують правильності висновків судів і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що ці рішення були постановлені з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.
 
Тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
 
у х в а л и в :
 
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6  – без задоволення.
 
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді
 
ОСОБА_15                                ОСОБА_2                                  ОСОБА_3