ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року	Львів	Справа № 140/1526/20 пров. № А/857/6921/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Святецького В.В.,
з участю секретаря судового засідання                Марцинковської О.М.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року (прийняте у м. Луцьку суддею Сорокою Ю.Ю.; дата складення рішення у повному обсязі не вказана) в адміністративній справі № 140/1526/20 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

                                                     В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 02.12.2017;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.07.2015 по 02.12.2017 із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з розрахунку 798 грн 95 коп. в день, по день фактичного розрахунку включно з одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004
- зобов`язати Луцький прикордонний загін подати до суду звіт про виконання рішення суду у встановлений судом термін з моменту його виконання.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з вересня 2004 року по 02 грудня 2017 року він проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина № НОМЕР_1 ), проте за період з 01.07.2015 по 02.12.2017 йому неправомірно не нараховувалася та не виплачувалася індексація грошового забезпечення. Вказане призвело до несвоєчасного розрахунку при звільнені, у зв`язку з чим просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за вказаний період та середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, з одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 02.12.2017.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.07.2015 по 02.12.2017 з одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити; в іншій частині рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що розмір індексації грошового забезпечення, яка не була нарахована та виплачена йому, жодним чином не є та не може бути критерієм відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього розміру грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Встановивши факт його звільнення з військової служби без проведення остаточного розрахунку, суд першої інстанції помилково, всупереч приписам статтей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), відмовив йому в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, при тому, що ним до суду були надані вихідні дані (докази) для обчислення середнього заробітку з метою його стягнення з відповідача.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що під час проходження позивачем військової служби у відповідача належне йому грошове забезпечення нараховувалось та виплачувалось у межах виділених Луцькому прикордонному загону коштів та відповідно до норм чинного законодавства, при тому що індексація грошового забезпечення не може входити до складу грошового забезпечення, так як є самостійним (незалежним) видом виплати, має особливий і не постійний вираз, є соціальною гарантією держави щодо підтримання купівельної спроможності населення України, а тому, навіть при затримці її виплати відсутні підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Стаття 117 КЗпП України не поширюється на правовідносини, що виникають у випадку наявності судового рішення про присудження виплати заробітної плати, право на отримання якої було спірним, при тому, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП України не поширюється. З огляду на зазначене та вважаючи, що ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) не є належним відповідачем в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, просив у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач та представник відповідача подали до суду заяви про розгляд справи за їхньої відсутності.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не здійснювалося. 
Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина № НОМЕР_1 ) в період з вересня 2004 року по 02 грудня 2017 року.

Наказом начальника Шостого прикордонного загону від 01 грудня 2017 р. № 281-ос підполковника юстиції ОСОБА_1 , помічника начальника загону з правової роботи – начальника групи правового забезпечення, з 02.12.2017 виключено зі списків особового складу прикордонного загону, у зв`язку з вибуттям для подальшого проходження військової служби до Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України, м. Краматорськ.
Також встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_2 від 05 березня 2018 року.

Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 17.12.2019 № 1324-ос ОСОБА_1 було звільнено в запас Збройних Сил України за підпунктом «г» (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі) підпункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а наказом Голови Державної прикордонної служби України від 20.12.2019 № 1349-ос його було виключено зі списків особового складу Державної прикордонної служби України та направлено до Луцького об`єднаного міського військового комісаріату для зарахування на облік як офіцера запасу.

Оскільки йому під час проходження військової служби в ІНФОРМАЦІЯ_3 в період з 01 липня 2015 р. по 02 грудня 2017 р. не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що єдиною підставою для невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, за період з 01.07.2015 по 02.12.2017 стала відсутність коштів для виплати індексації грошового забезпечення. Однак, відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується Луцький прикордонний загін Північного регіонального управління ДПС України, кошти на індексацію грошового забезпечення за вказаний період були відсутні.
Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань.
А нарахування та виплату позивачу спірної індексації грошового забезпечення необхідно проводити з урахуванням вимог пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004.

Відмовляючи в частині позовних вимог про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд мотивував це тим, що на час прийняття рішення індексація грошового забезпечення позивачу не нарахована та не виплачена, її конкретний розмір цим рішенням суду не встановлений, а учасники справи не надали обґрунтованого розрахунку сум індексації грошового забезпечення, належного позивачу до виплати, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити істотність цього розміру порівняно із середнім заробітком, що повинно бути враховано при застосуванні положень статті 117 КЗпП України. Тобто такі вимоги заявлені передчасно та їх вирішення в судовому порядку є можливим лише після фактичного нарахування та виплати позивачу сум індексації грошового забезпечення.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог помилковими, виходячи з таких підстав.

Статтею 308 КАС України визначено межі перегляду судом апеляційної інстанції.
Так, відповідно до частини першої цієї статті суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а в решті рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, суд апеляційної скарги перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

За вимогами частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Спірні правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Закон України від 20 грудня 1991 р. № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанова Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 р. № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постанова Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 р. № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 р. № 425.

Однак вказані акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.
За загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
А закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальне законодавство, яке регулює оплату праці військовослужбовців Державної прикордонної служби України, не встановлює відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з Державної прикордонної служби України.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.  

З огляду на зазначене є правові підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Всупереч цим приписам, встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з огляду на те, що на час постановлення рішення індексація грошового забезпечення позивачу не нарахована та не виплачена, її конкретний розмір цим рішенням суду не встановлений, а учасники справи не надали обґрунтованого розрахунку сум індексації грошового забезпечення, належного позивачу до виплати, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити істотність цього розміру порівняно із середнім заробітком, що повинно бути враховано при застосуванні положень статті 117 КЗпП України.

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що суд першої інстанції не врахував того, що згідно з частиною третьою статті 3 КАС України офіційне з`ясування всіх обставин у справі є однією з основних засад (принципом) адміністративного судочинства.
А за вимогами частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Як видно з додатку до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 - платіжного доручення № 1848 від 15.06.2020, на виконання рішення суду першої інстанції військова частина НОМЕР_1 нарахувала і виплатила присуджені позивачу кошти в сумі 28 290 грн 28 коп. 

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, та довідки про розмір грошового забезпечення позивача буде складати: 
(7321,08 грн + 7314 грн) : (21 + 22) = 340,36 грн (середня заробітна плата за один день),
340,36 грн Ч 232 (дні затримки розрахунку) = 78 963,52 грн.

Разом з тим, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої зокрема у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, при прийнятті судового рішення суд зобов`язаний врахувати положення частини другої статті 117 КЗпП України, яка передбачає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. При цьому, положенням вказаної частини  передбачено, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отож, ухвалюючи рішення  за позовною вимогою стосовно зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату середньої заробітної плати/грошового забезпечення  за час затримки розрахунку  при звільненні у разі часткового задоволення позову щодо розміру належної працівнику виплати при звільненні або незначного розміру такої затриманої виплати в порівнянні із сумою, яка підлягала виплаті працівнику при звільненні, саме на суд покладено обов`язок визначити певний розмір належного позивачу відшкодування за статтею 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум.
Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, Велика Пала Верховного Суду зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інших встановлених судом обставини справи.

Згідно з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15, від 10.05.2019 у справі № 715/714/16, від 30.05.2018 у справі 461/6803/16-ц, для проведення розрахунків належної до стягнення суми затримки розрахунку має також визначатись істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника.

З урахуванням викладеного, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 28 268,54 грн:
28 290,28 грн : 78 963,52 грн = 0,358 
0,358 Ч 232 (дні затримки розрахунку) Ч 340,36 грн (середня заробітна плата за один день) = 28 268,54 грн.
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням викладених вище обставин.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи те, що саме з вини ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) позивачу не були виплачені всі належні при звільненні кошти, колегія суддів апеляційного суду вважає, що такий відповідач є належним у спірних правовідносинах.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позову з прийняттям в цій частині постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                                   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року в адміністративній справі № 140/1526/20 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні скасувати.

Прийняти в цій частині постанову про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 28 268 (двадцять вісім тисяч двісті шістдесят вісім) грн 54 коп.

У задоволенні решти позовних вимог в цій частині відмовити.

У решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року в адміністративній справі № 140/1526/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	В. В. Святецький  	
Постанова складена у повному обсязі 3 грудня 2020 року.